Волтер
Векът на Луи XIV

Превод от френски: Венелин Пройков, 2015

chitanka.info

Волтер до милорд Харви, министър на правосъдието на Англия

1740 г.

Милорд,

Не ми се сърдете тъй много, задето наричам предния век „век на Луи XIV“. Отлично зная, Луи XIV не е имал честта да бъде благодетел на хора като Бейл, Нютон, Халей, Адисън или Драйдън; ала нима папа Лъв X е извършил всичко през века, назован на негово име? Нима е нямало и други владетели, допринесли за възпитанието и просвещението на човешкия род? И все пак името на Лъв X взима надмощие, тъй като той е насърчавал изкуствата повече от всички. Та кой крал в това отношение е служил по-предано на човечеството от Луи XIV? Кой крал е бил по-благодетелен, с по-изискан вкус, поощрил по-прекрасни градежи? Несъмнено той не е извършил всичко, което е могъл, защото е бил човек; ала е сторил повече от всеки друг, защото е бил велик човек; най-силното ми основание да го уважавам извънмерно е, че при всичките му признати грехове той е по-славен от всеки свой съвременник; и макар да е лишил Франция от един милион души и всички те да са имали хъс да го хулят, цяла Европа го почита и го нарежда сред най-великите, сред най-добрите монарси.

Милорд, назовете ми един поне владетел, който да е привлякъл при себе си повече кадърни чужденци, който да е подкрепил повече заслугите на своите поданици! Шейсетина европейски учени са получили възнаграждения от него и са били удивени, че той ги знае.

„Макар кралят да не е Ваш владетел — написал им господин Колбер, — желае да бъде Ваш благодетел; той ми нареди да Ви изпратя тук приложената полица за осребряване като знак за неговото уважение.“ Хора от Бохемия, от Дания получили подобни писма, дошли от Версай. Гуиелмини си построява къща във Флоренция с дареното от Луи XIV; той изписва името на краля на фронтона — а Вие сте против името му да стои начело на упоменатия от мене век!

Стореното от него в неговото кралство завинаги ще служи за пример. Той натоварва с възпитанието на своя син и на своя внук най-красноречивите и най-учените мъже в Европа. Той има грижата да уреди на служба три от децата на Пиер Корней — двоица в армията, а третия в лоното на Църквата. Той поощрява едва-що калъпилите заслуги на Расин с внушително дарение за един неизвестен младеж без собствено състояние; и когато геният се усъвършенства, талантите[1], тъй често несвързани с успеха, допълват неговия успех. Нещо повече, той бива осенен от милостта, та нерядко и от привързаността на своя господар, чийто поглед сам по себе си бил благо. През 1688 и през 1689 г. е бил участник в пътуванията до Марли, до които толкова са се домогвали придворните; когато кралят боледувал, той оставал да спи в стаята му и му четял шедьоврите на красноречието и поезията, красили това превъзходно управление.

Дарената обмислено милост е, която служи за образец и вдъхновява великите гении: твърде много е да се градят основи, не е малко те да се поддържат; ала задоволим ли се с такива градежи, нерядко подготвяме сродни съдби и за ненужните, и за великите хора; така в един кошер се приемат и пчелите, и търтеите.

Луи XIV мисли за всичко; той е закрилял академиите и е отличавал проявилите се. Милостта му не се е простирала само спрямо едни заслуги за сметка на други, както се случва при някои владетели, които покровителстват не онова, което е добро, а онова, което им допада; физиката и изучаването на античността са привличали неговото внимание. То не изневерява дори през време на водените срещу Европа войни; построявайки триста цитадели и уреждайки пехота от четиристотин хиляди войници, той издига и парижката Обсерватория, прокарва и меридиан през територията на цялото кралство — единствено по рода си начинание в света. Заповядвал е в неговия дворец да бъдат печатани преводи на добрите гръцки и латински автори; изпращал е геометри и физици вдън африканските и американските дебри, за да се сдобият с нова ученост. Помислете, милорд — та ако не бяха пътуванията и експериментите на онези, които той изпраща в Кайен през 1672 г., без измерванията на господин Пикар[2] Нютон никога не би направил своите открития върху привличането на телата. Вижте, моля Ви, хора като Касини и Хюйгенс, напуснали и двамата своите родни страни, на които бездруго са правили чест, за да са във Франция и да се радват на уважението и на благодеянията на Луи XIV. Та нали дори и англичаните са му задължени, ако не знаете това? Бихте ли ми казали в чий двор Чарлс II получава блестящото си възпитание, своя вкус? Нима добрите автори на Луи XIV не са за вас пример? Нима не покрай тях вашият мъдър Адисън, човекът от Вашата нация, притежаващ най-изискания вкус, достига често до своите отлични критични бележки? Епископ Бърнет признава, че този вкус, възприет от придворните на Чарлс II, променя дори духовенството у вас въпреки различието между нашите религии: дотолкова силно е влиянието на свещения разум! Кажете ми дали добрите книги от това време не са послужили, за да се образоват всички сановници на Империята? Та в кой германски двор не е гледан френски театър? Кой владетел не се е стремил да подражава на Луи XIV? Коя нация не е следвала тогава модите от Франция?

Милорд, Вие упоменавате цар Петър Велики, родоначалник на изкуствата в своята страна, създател на една нова нация; казвате, че въпреки това неговият век няма да бъде наречен в Европа век на цар Петър; заключението Ви е, че не е редно да наричам миналия век „век на Луи XIV“. По мое мнение разликата е осезаема. Цар Петър получава познания при други народи; той въвежда при себе си техните изкуства. Луи XIV обаче гради учеността на много нации: всичко, дори греховете му, им е от полза. Протестантите, напуснали неговата държава, пренасят и у вас индустрии, обогатявали Франция. Нищо ли са за Вас множеството манифактури за коприна и кристали? Тъкмо последните бяха усъвършенствани у вас от наши бежанци и ние изгубихме онова, което вие сте спечелили.

И най-сетне, милорд, френският език почти стана световният език. Кому дължим това? Дотам ли бе разпространен той през времето на Анри IV? Със сигурност не; познати са били само италианският и испанският. Промяната бе осъществена от нашите великолепни писатели. Ала кой е закрилял, наемал, поощрявал тези великолепни писатели? Господин Колбер, ще кажете Вие; признавам това, дори твърдя, че министърът трябва да споделя славата на господаря; но какво би сторил Колбер при един друг владетел, при вашия крал Уилям, който нищо не харесвал, при испанския крал Карлос II, пък и при други държавни глави?

Не ще ли повярвате, милорд, че Луи XIV е осъществил реформи в не една област във вкусовете на своя двор? Той избира Люли за свой музикант и отнема първенството на Камбер, тъй като Камбер е бил посредствен, а Люли е притежавал достойнства. Умеел е да отличава характера на гения; предлагал на Кино̀ сюжети за неговите опери; давал е наставления на Льобрен за неговите живописни творения; подкрепял е Боало, Расин и Молиер срещу техните неприятели; поощрявал е и положителните, и изящните изкуства, и винаги е бил наясно с материята; отпускал е заеми на Ван Робе за изграждането на манифактурите му; давал е милиони на Индийската компания, основана от него; уреждал е учени и храбри офицери да получават пенсии. При неговото властване не просто са вършени големи неща — той сам ги е вършил. Милорд, приемете, че издигам в негова чест паметник, който до голяма степен полагам и за полза на човешкия род.

Почитам Луи XIV не само защото е сторил добрини на французите, а защото е сторил добрини на всички хора; пиша за него в качеството си на човек, а не на поданик; искам да обрисувам миналия век, а не просто един владетел. Омръзнали са ми истории, които разказват само за приключенията на някой крал, сякаш той е живял сам или сякаш нищо, освен неговите дела не е съществувало: с една дума, аз пиша историята не на един велик крал, а по-скоро на един велик век.

Пелисон[3] би писал по-красноречиво от мен; той обаче е бил придворен и са му плащали. При мен не е налице нито едното, нито другото: подтикът да кажа истината е мой.

Надявам се в този труд да откриете и Ваши собствени убеждения, милорд; колкото по-близо съм до Вашата мисъл, толкова повече бих могъл да разчитам на обществено признание.

[1] Авторът има предвид талантите и като мярка за стойност. — Б.пр. ↑

[2] Абат Ж. Пикар, професор по астрономия в Колеж дьо Франс и член на Академията на науките. — Б.фр.изд. ↑

[3] Пол Пелисон (1624–1693), официален историограф на Луи XIV от 1670 г. — Б.пр. ↑

Глава I.
Въведение

Стремежът ни не е да създадем само животопис на Луи XIV; поставяме си и по-обширна цел. Желаем да се опитаме да обрисуваме за потомците не действията на един-единствен човек, а духа на хората през един век, надминал другите със своето просвещение.

Всяко време произвежда герои и политики: всички народи са претърпявали революции; всички истории почти се изравняват помежду си за оня, който иска да запамети просто фактите. Който обаче мисли и — това е нещо още по-рядко — който притежава добър вкус, ще отбележи само четири века в световната история. Благословените времена са именно онези, в които изкуствата са били доведени до съвършенство и които, представлявайки съответно епоха за величието на човешкия дух, са и образец за бъдните поколения.

Първият от тези векове, увенчани с истинска слава, е векът на Филип и Александър, или още на Перикъл, Демостен, Аристотел, Платон, Апелес, Фидий, Праксител; честта се е паднала помежду границите на Гърция; тогава цялата останала земя е била варварска.

Втората епоха е на Цезар и на Август, в нея се открояват още имената на Лукреций, Цицерон, Тит Ливий, Вергилий, Хораций, Овидий, Варон, Витрувий.

Третата е онази, настъпила подир превземането на Константинопол от Мехмед II. Читателят може би ще си спомни, че тогава в Италия един род на обикновени граждани предприема нещо, което би следвало да бъде дело на кралете на Европа. Медичите призовават във Флоренция учените, които турците пропъждат от Гърция; настъпват славни времена за Италия. Изящните изкуства там се възземат; италианците ги смятат за добродетел, тъй както древните гърци са ги отъждествявали с мъдростта. Всичко клони към съвършенство.

Изкуствата, все тъй присадени от Гърция в Италия, намират благодатна почва и внезапно принасят плодове. Франция, Англия, Германия, Испания на свой ред пожелават подобни плодове, ала те или не се прихващат при тия климати, или повехват твърде бързо.

Франсоа I поощрява учените, но те са само учени; той има своите архитекти, но никой от тях не е Микеланджело или пък Паладио; напразно се опитва да създаде школи в живописта — поканените от него италиански художници не успяват да обучат френски последователи. Тук-там по някоя епиграма и по някое повествованийце съставляват цялата ни поезия. По времето на Анри II единствената ни модерна прозаична книга е произведението на Рабле.

Накратко, само италианците са имали всичко, като изключим тяхната музика, която още не била усъвършенствана, както и експерименталната философия, също непозната другаде, към която най-сетне прави пробив Галилей.

Четвъртият век е онзи, който назоваваме „век на Луи XIV“, и който от четирите може би най-много се доближава до съвършенството. Обогатен от откритията на трите предходни, той осъществява в някои области повече от всички тях, взети заедно. Всъщност всички изкуства не са били възходящо застъпени при Медичите, при Август и при Александър; като цяло човешкият разум се е усъвършенствал. Същинската философия е станала познава през тъкмо това време, и истината е, че между последните години на кардинал Дьо Ришельо, та до онези, последвали смъртта на Луи XIV, в нашите изкуства, в нашите умове, в нашите нрави, както и в нашето управление се извършва обща революция, която бележи завинаги с безусловна прослава нашето отечество. Благодатното влияние не се ограничава с Франция; то се разпростира и над Англия, пораждайки пример, от който се е нуждаела тогава тази високодуховна и храбра нация; пренесло е изискан вкус в Германия, науки в Русия; оживило е дори позадрямалата Италия — и Европа е задължена за възпитанието и обществения си дух на двора на Луи XIV.

Нека да не си въобразяваме, че в тези четири епохи не е имало беди и престъпления. Съвършенството на изкуствата, упражнявани от мирните граждани, няма как да възпре амбициите на властниците, размирничеството на народите, възникващите понякога метежни и злостни кроежи на духовниците и монасите. Лошотата на хората е една през всички векове — ала единствено през тези четири епохи познавам велики таланти, които ги отличават.

Преди този век, наречен от мен век на Луи XIV, който започва приблизително с установяването на Френската академия[1], италианците са наричали варвари всички „отвъд планинци“; нека си признаем, французите донякъде са заслужавали това обидно прозвище. Бащите им са съчетавали романтичната галантност с чисто готска грубост. Не са упражнявали почти никое от изящните изкуства, а това доказва, че и полезните са били пренебрегвани — когато необходимото бъде усъвършенствано, бързо се насочваме към красивото и милото; не е за чудене, че живописта, скулптурата, поезията, красноречието и философията са били почти непознати за една нация, която инак е имала пристанища край Океана и Средиземноморието, ала не и флота, и която, бидейки до изнемога влюбена в разкоша, е разполагала едва с ограничен брой жалки манифактури.

Евреите, генуезците, венецианците, португалците, фламандците, холандците, англичаните едни подир други осъществяват търговията в полза на Франция, която си няма понятие от принципите й. Когато Луи XIII бива коронясан, той не разполага дори с един кораб; в Париж обитават под четиристотин хиляди души, красят го може би четири хубави сгради; останалите градове в кралството приличат на селищата, каквито виждаме оттатък Лоара. Цялото благородничество си седи сред полята в кули, обкръжени от крепостни ровове, и потиска ония, които обработват земята. Големите пътища са почти непроходими; в градовете липсва полиция, държавата няма пари, а правителството почти неизменно не получава кредити от чуждите нации.

Редно е да си даваме сметка, че след западането на рода на Шарльоман Франция повече или по-малко тъне в подобна слабост, тъй като никога не се е радвала на добро управление.

За да бъде могъща една държава, трябва или народът да разполага със свобода, основаваща се върху закони, или авторитетът на владетеля да бъде строг и неподлежащ на противоречия. Във Франция народните слоеве са роби до епохата на Филип Огюст; сеньорите са тирани до времето на Луи XI, а кралете, заети непрестанно да поддържат своето първенство сред своите васали, така и нямат възможност да помислят за щастието на поданиците си — нито пък власт, та да ги направят щастливи.

Луи XI прави много за могъществото на кралската длъжност, но нищо за добруването и за прославата на нацията. Франсоа I посява търговията, навигацията, литературата и всички изкуства; той обаче е твърде нещастен, не успява да ги укорени във Франция и те загиват заедно с него. Анри Велики[2] се е канел да изтръгне Франция от бедствията и варварството, в които тя отново е потопена подир трийсетгодишно неразбирателство, ала бива убит в своята столица сред народа, за чието щастие бил започнал да се грижи. Кардинал Дьо Ришельо, зает да подкопава австрийската държавност, калвинизма и благородниците, не се радва на необходимото спокойствие в своята мощ, та да проведе реформи сред нацията; и все пак той поне е започнал това благодатно дело.

Ето как в продължение на деветстотин години геният на французите неизменно е затъвал под някакво готско управление, сред разделение и граждански войни, без закони и установени обичаи, попроменяйки на всеки два века един все тъй груб език; недисциплинираните високородни лица са познавали само войната и леността; духовниците са живеели сред разсипия и невежество, а народните слоеве не са разполагали с индустрия и са се влачели сред нищета.

Французите не взимат участие нито във великите географски открития, нито във възхитителните изобретения на другите нации: книгопечатането, барутът, стъклата, телескопите, пергелът с деления, пневматическата машина, същинското устройство на Вселената не са тяхно достояние; те са организирали рицарски турнири, докато португалците и испанците са откривали и завоювали нови светове на изток и на запад от познатия свят. Карл V вече вкарва в Европа съкровищата на Мексико, още преди поданици на Франсоа I да открият безплодните земи на Канада — и все пак дори покрай малкото, постигнато от французите в началото на шестнайсети век, се вижда на какво са способни те при силно водачество.

Възнамеряваме да покажем какви са били при Луи XIV.

Напразно ще бъде очакването тук — повече от изобразяването на предните векове — да се открият внушителните подробности около войните, около превземанията и предаването на градове посредством оръжието и как се е сменяла властта чрез договори. Безброй интересни за съвременниците обстоятелства се губят от погледа на потомците и остава обзорът на главните събития, определили съдбините на империите. Не всичко направено заслужава да бъде описано. В тази история ще се придържаме към онова, което заслужава вниманието на всяка епоха, което изобразява гения и нравите на хората, което може да бъде поучително и да поощри възлюбването на добродетелта, на изкуствата и на отечеството.

Вече представихме Франция и другите държави на Европа преди раждането на Луи XIV; тук ще приведем големите политически и военни събития през неговото управление. Отделно ще бъде засегнато вътрешното устройство на кралството, твърде важно за народните слоеве. Голямо място ще бъде отделено на частния живот на Луи XIV, на особеностите в неговия двор и в неговото властване. На други места ще бъдат разгледани изкуствата, науките, напредъкът на човешкия дух през този век. Най-сетне ще стане дума и за Църквата, тъй отдавна свързана с управлението, която ту го отслабва, ту го усилва — и която, бидейки натоварена с поддържането на нравствеността, често се оказва въвлечена в политиката и в човешките страсти.

[1] Луи XIV е роден на 5 септември 1638 г.; Академията е основана през 1635 г. — Б.фр.изд. ↑

[2] Авторът нарича така Анри IV. — Б.пр. ↑

Глава II.
Държавите в Европа преди Луи XIV

Отдавна има възможност християнска Европа (с изключение на Русия) да бъде възприемана като някаква голяма република, разделена на множество държави, едните монархически, другите смесени; едните аристократични, другите — народни, но все свързани помежду си. Всички те се основават върху едно религиозно учение, макар и разделени на няколко секти; всички имат еднакви принципи в общественото право и в политиката, непознати в останалите части на света. В съответствие с тези принципи европейските нации не правят роби своите пленници, уважават посланиците на своите врагове, съвместно приемат предимствата и определени права на някои владетели като императора, кралете и други, по-незначителни потентати, и най-вече са постигнали съгласие относно мъдрата политика да поддържат между себе си, доколкото е възможно, известен баланс на властите, при което постоянно се водят преговори — дори посред войните, — а всяка поддържа при другите и посланици, и не толкова достойни шпиони, способни да предупредят всички дворове за намеренията на всеки от тях поотделно, вдигайки съответно както тревога из цяла Европа, тъй също и предупреждавайки по-слабите за нашествията, замисляни от по-силните.

От времето на Карл V балансът е бил в полза на австрийския дом[1]. Този могъщ дом към 1630 г. владеел Испания, Португалия и съкровищата на Америка. Нидерландия[2], миланското херцогство, неаполитанското кралство, Бохемия, Унгария, та дори и Германия (ако можем да я наричаме така) спадали към неговия патримониум — и при положение че толкова държави били обединени под властването на един представител на този дом, се смятало, че накрая ще му се подчини цяла Европа.

Относно Германия

Германската империя е най-могъщият съсед на Франция. Тя е с по-голяма площ; може да не е тъй богата на сребро, но в нея се раждат здрави и трудотърпеливи хора. Германската нация в някои отношения е управлявана, както Франция е била по времето на първите Капетинги, които са били ръководители — често оспорвани — на неколцина едри васали и на множество дребни. Понастоящем шейсет свободни градове, наречени имперски, приблизително още толкова светски първенци, близо четирийсет духовни ръководители, било то абати или епископи, девет благородни избиратели, сред които днес има четирима крале, и най-сетне императорът, водач на всички тези потентати, съставляват огромното германско тяло, което благодарение на немската невъзмутимост съществува до наши дни при един ред, почти немислим навремето за някогашното френско управление.

Всеки член на империята има своите права, привилегии и задължения; трудното опознаване на толкова закони, често оспорвани, води до онова изучаване на общественото право, за което германската нация е толкова тачена.

Самият император, взет отделно, всъщност едва ли би се оказал по-могъщ или по-богат от дожа на Венеция. Знаете, разделената на градове и княжества Германия предоставя на ръководителите на толкова много държавици единствено първенството — изключително почетно, ала без домени, без пари, а съответно и без власт.

В качеството си на император той не притежава и едно селце. Въпреки това въпросното достойнство, често едновременно върховно и нищожно, бе добило такава мощ в ръцете на австрийците, щото често е възниквало опасение да не би те да преобразят княжеската република в абсолютна монархия.

Две партии са разделяли, разделят и до днес християнска Европа, и особено Германия.

Първата е католическата, повече или по-малко покорна на страната; втората е партията на враговете на духовната и светската власт на папата и на католическите прелати. Назоваваме я с общото наименование „протестанти“, макар те да се делят на лутерани, калвинисти и други, мразейки се помежду си почти толкова, колкото ненавиждат Рим.

В Германия Саксония, част от Бранденбург, Пфалц, част от Бохемия, от Унгария, от държавите под егидата на дома Брунсвик, Вюртемберг, Хесен са следовници на лутеранската религия, наричана евангелска. Всички свободни имперски градове са се обърнали към тази секта, сторила се по-удобна от католическата религия на народи, жадуващи за повече свобода.

Калвинистите, разпръснати сред лутераните, които са по-силни, представляват твърде незначителна партия; католиците съставляват останалата част от империята, и тъй като начело на тях е австрийският дом, вероятно са и най-могъщи.

Не само Германия — всички християнски държави още са кървели заради раните, нанесени от множеството религиозни войни, един особен бяс на християните, непознат за идолопоклонниците, представляващ печално следствие от догматическия дух, тъй отдавна вкоренен у всички съсловия. Твърде дребни противоречия са водили до граждански войни и чуждите нации (та и потомците) един ден надали ще могат да разберат как тъй бащите ни са се клали взаимно години наред, проповядвайки дълго търпеливост.

Вече съм показвал[3] как Фердинанд II за малко не превръща германската аристокрация в абсолютна монархия и как едва не бива лишен от престола от Густав Адолф. Неговият син Фердинанд III, наследник на неговата политика, също като него воювал със своя кабинет, властва през малолетието на Луи XIV.

Тогава Германия още не е тъй цветуща, каквато става впоследствие; разкошът е непознат там, житейските удобства са твърде редки дори при най-видните властници. Те биват пренесени едва към 1686 г. от френските бежанци, които откриват там свои манифактури. В плодородната и гъстонаселена страна липсват търговска дейност и пари; нравите са сурови и присъщата за германците мудност ги лишава от удоволствия и от онези приятни изкуства, които италианската прозорливост е развивала от години и които френското производство вече е започнало да усъвършенства. Богати сред своите, германците се чувстват бедни другаде; тази бедност, съчетана с трудността за кратко да бъдат свиквани под едни знамена толкова различни народи, ги впримчва, както и до днес, в невъзможност да пренасят и поддържат дълго военни действия у съседите си. Затова французите водят войни против императорите почти винаги в самата Империя. Различията в управлението и в националния гений сякаш правят французите по-годни да нападат, а германците — да се отбраняват.

Относно Испания

Владяна от старшия клон на австрийския дом, след смъртта на Карл V Испания вдъхвала по-голям страх от немската нация. Испанските крале се оказват несравнимо по-абсолютистки и по-богати. Рудниците в Мексико и в Потоси като че ли им осигуряват нужното, за да купят свободата на Европа. Всички имате представа за започнатия от Карл V и поддържан от Фелипе II проект за монархия, или по-скоро за пълно върховенство над нашия християнски континент.

При Фелипе II испанското величие вече представлява огромно тяло без субстанция, разполагащо по-скоро с репутация, отколкото със сила.

Фелипе IV, наследник на слабостта на своя баща, губи Португалия поради небрежност, Русийон — поради слабостта на оръжието, а Каталуния — поради прекомерен деспотизъм. Подобни крале не биха могли да имат постоянни успехи във войните си срещу Франция. Дори да постигат някакви предимства поради раздорите и грешките на своите неприятели, губят полученото покрай неумелостта си. При това те управляват народи, непокорни по право поради привилегиите си: кастилците разполагали с предимството да не се бият извън родината си, арагонците непрестанно изисквали свободи от кралския съвет, а каталунците, възприемащи своите крале като врагове, не ги допускали дори да свикват опълчение в земите им.

И все пак, обединявайки се с Империята, Испания е натежавала страховито в европейския баланс.

Относно Португалия

По същото време Португалия отново става кралство. Жоау, херцог на Браганса, който минавал за мек човек, изтръгнал тази провинция от краля, който бил по-слаб и от него. Португалците се занимавали поради потребностите си с търговия, докато Испания я пренебрегвала от гордост; обвързали се през 1641 г. с Франция и Холандия срещу Испания. Португалската революция донесла на Франция повече, отколкото и най-славните победи. Френският министерски кабинет, макар да не бил допринесъл с нищо за това събитие, с лекота извлякъл най-съществена полза спрямо своя враг, виждайки го нападнат от една непримирима сила.

Отхвърляйки испанското иго, разгръщайки търговията, увеличавайки своята мощ, Португалия напомня за представата за Холандия, която имала същите предимства, постигнати по напълно различен начин.

Относно съединените провинции

Малката държавица на седемте Съединени провинции, страна с тучни пасбища, но неплодородна откъм зърнени храни, с лош климат и почти залята от морето, от около половин век представлявала почти единствен пример на Земята за това на какво са способни любовта към свободата и неуморният труд. Тия бедни и малобройни народи, твърде неподготвени военно в сравнение дори с най-жалките испански опълчения, след като дотогава не били смятани за нищо в Европа, се противопоставили на всички набези на своя господар и тиранин Фелипе II, отклонили намесата на множество владетели, пожелали да им помогнат, за да ги поробят, и създали силно общество, което успява да се представи в противовес дори на испанската власт. Отначало се били надигнали поради отчаянието, вдъхновено от тиранията: свободата възбудила храбростта им, а принцовете от рода Д’Оранж[4] били направили от тях отлични бойци. Щом победили господарите си, те въвели форма на управление, запазваща, доколкото е възможно, равенството — най-естественото човешко право[5].

Тази тъй нова по своя вид държава била от основаването си силно обвързана с Франция; обединявал ги интересът; враговете им били едни и същи, освен това Анри Велики и Луи XIII се проявили като техни съюзници и закрилници.

Относно Англия

Твърде по-могъщата Англия имала върховенство по моретата и претендирала да бъде част от баланса в Европа; ала Чарлс I, крал от 1625 г., не само не можел да удържи натежаването на везните, ами усещал и как скиптърът се изплъзва от ръцете му: той бил пожелал да направи властта си в Англия независима от законите и да промени религията в Шотландия. Твърде упорит, за да се откаже от намеренията си, и твърде слаб, за да ги осъществи, добър съпруг, добър господар, добър баща и почтен човек, ала получил недобри съвети монарх, той се въвлякъл сам в гражданска война, която в крайна сметка го довела, както е ставало дума от наша страна, дотам да изгуби трона, та и живота си на дръвника, покрай една почти нечувана революция[6].

Тази гражданска война, започната през малолетието на Луи XIV, за известно време попречва на Англия да се намесва в работите на своите съседи: едновременно с щастието си тя губи и уважение; търговията пресеква; останалите нации я смятат за — погребана под развалините чак до времето, когато тя става по-страховита от всякога под властта на Кромуел, който я поробва с Евангелието в едната ръка и меч в другата, надявайки на лицето си маската на религията — при своето управление той оправдава, проявявайки качества на велик крал, всички престъпления на узурпатора.

Относно Рим

Дворът в Рим се опитвал да крепи баланса, който Англия се ласкаела, че поддържа сред кралете посредством мощта си, чрез своята политика. Италия била разделена, както и днес, на множество суверенни държавици: притежаваната от папата е достатъчно голяма, за да го превърне в уважаван владетел, и твърде малка, за да стане той опасен. Естеството на управлението му не дава възможност населението във владението да нараства, а и парите, и търговията не са в излишък; духовният му авторитет, все тъй леко смесен със светски, е унищожен и буди отвращение у половината християни; а макар другата половина да го възприема като свой баща, той има и деца, които понякога му се опълчват — къде с основание, къде с успех. Във Франция е прието той да бъде смятан за свещена, но немирна личност, чиито крака следва да бъдат целувани и чиито ръце понякога следва да бъдат връзвани. Във всички католически страни все още личат дирите от стъпките към световна монархия, предприемани по-рано от римския двор. Всички властници, обвързани с католическата религия, при възкачването си провождат на папата посланичества в знак, както се казва, на послушание. Всяка корона разполага в Рим с кардинал, приемащ името протектор. Папата спуска були от името на всички епископства и се изразява в своите були, все едно дарява тия достойнства единствено по своя воля. Всички италиански, испански, фламандски епископи се наричат „епископи по Божия заръка и по заръка на Светия престол“. Към 1682 г. доста френски прелати отхвърлиха този израз, напълно непознат в първите векове на вярата; в наши дни, през 1754 г. видяхме как един епископ (Стюарт Фицджеймс, епископ на Соасон) прояви достатъчно смелост да го пропусне в послание, което ще си остане и за потомците — това е послание, или по-точно уникално наставление, в което е речено предумишлено нещо, което никой понтифекс още не се осмелил да каже, а именно че всички хора, та дори и неверниците, са наши братя.

Най-сетне папата си е запазил във всички католически държави предимства, които със сигурност не би получил, ако не му бяха дадени по силата на давността. Във всяко едно кралство има доста бенефиции, принадлежащи нему; той получава значителна част от приходите им чрез консисторията.

Духовните лица, чиито ръководители живеят в Рим, са по същина папски поданици, разпръснати из всички държави. Обичаят, представляващ основата на всичко, който е първопричина светът да бъде ръководен чрез злоупотреби и закони, не всякога е дал възможност владетелите да се справят напълно с тази опасност — впрочем тези неща се смятат за свещени. За един мирянин полагането на клетва пред друг владетел е престъпление срещу верноподаничеството; в манастира това е религиозен акт. Сложността да се преценява доколко да се следват повелите на чуждестранния властник, лекотата, с която се извършва излъстяването, насладата от отхвърлянето на естественото иго и самоволният избор на другото, духът на противоречието и бедите през дадена епоха твърде често са довеждали цели монашески ордени дотам, да служат на Рим във вреда на своето отечество.

Просветеният дух, царящ във Франция от век насам, разпрострял се почти сред всички съсловия, представлява най-добрият лек срещу тази злоупотреба. Добрите книги, изписани по този въпрос, представляват безусловна услуга за кралете и народите; една от големите промени, осъществени по тоя начин в нравите при Луи XIV, е убеждението, до което са достигнали едва ли не всички духовни лица, че са първо поданици на краля и едва след това — слуги на папата. Юрисдикцията, основен белег — на суверенитета, все още принадлежи на римския понтифекс. Самата Франция, независимо от постигнатите свободи за галиканската църква, приема допитването до папата като последна инстанция по някои спорни за духовенството въпроси.

Ако трябва да бъде разтрогнат брак, да се оженят братовчеди, да се отрече някой от обета си — все още следва да се обръщаме към Рим, а не към съответния епископ; милостта се заплаща и лица от всички държави дават каква ли не цена за опрощенията.

Тези преимущества, разглеждани от множество лица като следствие от най-явни злоупотреби, а от други като останки от свръхсвещени права, винаги се поддържат умело. Рим полага грижи за предимствата си със също тъй силна политика, каквато римската република е вложила при завоюването на половината от познатия свят.

Никога никой двор не е успявал да спазва по-добро поведение в зависимост от хората и от епохата. Почти всички папи са все италианци, побелели, осъществявайки какви ли не сделки, и незаслепени от никакви страсти; съветите им са съставени от кардинали, подобни на тях, със сродни души. Такъв един съвет издава заповеди, достигащи до Китай и до Америка — в този смисъл той обгръща света, и като нищо могат да бъдат повторени словата, изречени някога от чужденец, посетил римския сенат: „Видях събор на царе.“ Повечето ни писатели с основание се опълчиха на амбициите на този двор; ала май нито един не е съдил правдиво за неговата предпазливост. Питам се дали друга нация би могла да отстои тъй дълго в Европа подобни непрестанно оспорвани предимства: всеки друг двор би ги изгубил — или поради гордост, или поради размекване, или поради мудност, или поради привързаност. Рим обаче почти винаги своевременно проявява твърдост и гъвкавост и е запазил всичко, възможно според човешките сили. Той пълзи през Карл V, беснее срещу краля на Франция Анри III, превръща се и във враг, и в приятел на Анри IV, проявява повратливост спрямо Луи XIII и открито се противопоставя на Луи XTV във времето, когато той е опасен — а често тайно враждува с императорите, от които се бои повече и от турските султани.

Малко права, множество претенции, политика и търпение — това е останало днес на Рим подир някогашното могъщество, което шест века по-рано се е било надигнало да покорява под тиарата и Империята, и Европа.

Неапол представлява сериозно свидетелство за правото да се създават и предават кралства, което папите са упражнявали навремето с такова умение и с такова величие: ала притежаващият тази държава испански крал е оставял на римския двор единствено честта и опасността да има приближен, твърде силен васал.

Иначе в папската държава царял блажен мир, накърнен единствено от споменаваното от мен спречкване между кардиналите Барберини, племенници на папа Урбан VIII, и херцога на Парма.

Относно останалата Италия

Другите италиански провинции имали разностранни интереси. Венеция се опасявала от турците и от императора; едва успявала да опази сушата на своята територия от претенциите на Германия и от нашествие от страна на турския владетел. Това вече не е била онази Венеция, първа в световната търговия, която само сто и петдесет години по-рано будела завист у кралете. Ръководството й било все тъй мъдро, ала във внушителната търговия били впрегнати всичките й сили и градът Венеция бил неукротим поради местоположението си, ала поради слабост — неспособен на завоевания.

Флоренция като държава се наслаждавала на спокойствие и изобилие под управлението на рода Медичи; тези владетели били довели до зараждането на литература, изкуства и изтънченост, които все тъй процъфтявали. За Италия тогава Тоскана представлявала това, което Атина е била за Гърция.

Савоя, разкъсана от гражданска война, както и от френските и испанските военни сили, накрая изцяло се предала на Франция и съдействала за отслабването на австрийското влияние в Италия.

Швейцарците, както и днес, съхранявали свободата си, без да се стремят да потискат никого. Продавали военната си сила на своите по-богати съседи; били бедни; нямали и понятие от науките и изкуствата, възникнали от разкоша — ала били мъдри и щастливи.

Относно северните държави

Северноевропейските нации — Полша, Швеция, Дания и Русия — подобно на другите си нямали взаимно доверие или воювали помежду си. В Полша, както и днес, си съжителствали нрави и управление, представляващи смесица между готските и франкските — избираем крал, благородници, споделящи могъществото му, робски народ, слаба пехота, кавалерия, съставена от благородниците, никакви укрепени градове, почти пълно отсъствие на търговия. Населението било нападано ту от шведите и от московците, ту от турците. Шведите, по държавно устройство дори по-свободни като нация, допускащи и селяни в своите генерални щати, ала по-зависими от кралете си, отколкото поляците, побеждавали почти навсякъде. Дания, застрашавала навремето Швеция, вече не плашела никого и същинското й величие започнало едва при кралете Фредерик III и Фредерик IV. Московия си била още варварска.

Относно турците

Турците не са били във възход, както при хора като Селим, Мехмед и Сюлейман; размекване подкопавало държавността, като тя си оставала все тъй жестока. Султаните били едновременно най-деспотичните господари в своя двор, но и най-несигурни за престола и за живота си. Осман и Ибрахим били удушени с връв, Мустафа бил детрониран два пъти. Разтърсена от тези трусове, турската империя била и атакувана от персийците. Ала когато персийците я оставяли да си отдъхне и когато дворцовите преврати се прекратявали, тази империя отново ставала страховита за християните; от устието на Бористен[7], та до венецианските владения. Московия, Унгария, Гърция и островите току попадали под оръжието на турците, които още от 1644 г. не преставали да водят войната около Кандия[8], тъй пагубна за християните.

Такова било положението, съотношението на силите и стремлението на основните европейски нации към времето на смъртта на краля на Франция Луи XIII.

Положението на Франция

Франция, съюзена с Швеция, Холандия, Савоя и Португалия, негласно подкрепена от останалите бездействащи народи, била отдадена на разорителна и за двете страни и гибелна за австрийския дом война. Тази война била подобна на всички, които от векове се водят помежду християнските владетели и при които гинат милиони хора и се съсипват цели провинции, за да бъдат присъединени по няколко гранични градчета, чието притежание рядко овъзмездява щетите, нанесени от усилието за спечелването им.

Генералите на Луи XIII били превзели Русийон; каталунците предложили да се присъединят към Франция срещу закрила за свободите, които те искали от своите крале; независимо от тези успехи обаче враговете превзели Корби през 1636 г. и стигнали до Понтоаз. От страх половината парижко население било избягало; кардинал Дьо Ришельо при всичките си внушителни намерения да принизи австрийската мощ бил принуден да набира от парижките къщи с коларски порти по един лакей, та да го прати да воюва и неприятелят да бъде отблъснат от подстъпите към столицата.

Накратко — французите били причинили големи беди на испанците и на германците, и също били доста пострадали.

Сили на Франция подир смъртта на Луи XIII и нрави по онова време

Военните действия довели до появата на видни пълководци като Густав Адолф, Валщайн, херцог Фон Ваймар, Пиколомини, Ян Де Верт, маршал Дьо Гебриан, принцовете Д’Оранж, граф Д’Аркур. Проявили се и някои първи министри. Канцлерът Оксенщирна, граф-херцогът Оливарес и особено кардинал Дьо Ришельо били внимателно следени от цяла Европа. През всички векове е имало известни държавници и военачалници: за беда политиката и оръжието сякаш са двете най-естествени призвания за хората; все трябва да се достига до споразумения или до битки. Най-големите щастливци минават за най-велики и всички често им приписват заслуги за успехи, зависещи от късмета.

Войните не се водели по начина, познат ни от времето на Луи XIV; армиите не били толкова многочислени; подир обсадата на Мец от Карл V никой генерал не се бил озовавал начело на петдесет хиляди души; обкръжаването и отбраната на местностите се извършвали с по-малко оръдия, отколкото днес. Изкуството да се издигат укрепления било още в зачатъка си. Използвали се пики и аркебузи; голяма работа вършели шпагите, които са безполезни днес. Имало остатъци от старинни национални правила, като например да се обявява война чрез херолди. Луи XIII бил последният, спазил този обичай: той проводил херолд в бойно снаряжение да обяви война на Испания през 1635 г.

Известно ви е, че тогава е било нещо съвсем привично свещеници да командват армии: кардинал-инфантът, кардиналът на Савоя, Ришельо, Лавалет, Сурди, архиепископ на Бордо, кардинал Теодоро Тривулцио, командвал испанската кавалерия — всички те надявали ризниците и се сражавали лично. Един епископ на Манд често служил като армейски интендант. Понякога папите заплашвали с отлъчване тези войнствени свещеници. Разярилият се срещу Франция папа Урбан VIII предал на кардинал Дьо Лавалет, че ще му отнеме сана, ако не се откаже от оръжията; след като обаче се сдобрил пак с Франция, го засипал с благословии.

Посланиците, също тъй посредници на мира, както и духовниците, съвсем спокойно служели в армиите на съюзни държави, където били изпращани. Шарнасе, френски пълномощник в Холандия, командвал там полк през 1637 г., а впоследствие дори и посланик Д’Естрад се проявил като полковник там.

Франция разполагала всичко на всичко с осемдесетхилядна редовна пехота. Марината, опропастена от векове и донейде потегната от кардинал Дьо Ришельо, била смазана при Мазарини. Луи XIII имал реален постоянен доход от едва четирийсет и пет милиона, обаче стойността на парите била двайсет и шест ливри на марка[9]; тези четирийсет и пет милиона се равняват приблизително на осемдесет и пет милиона в наше време, когато условната стойност на марката монетно сребро е стигнала до четирийсет и девет ливри и половина, а чистото сребро върви за петдесет и четири ливри и седемнайсет су[10] — стойност, която общественият интерес и справедливостта повеляват никога да не бъде променяна.

Търговията, днес широко разпространена, се водела от малцина; полицията в кралството била напълно пренебрегната — явно доказателство за слабостта на администрацията. Кардинал Дьо Ришельо, погълнат от стремежа си за самовъзвеличаване, впрегнато във величието на страната, започнал да прави Франция страховита навън, без да е успял да осигури вътрешното й процъфтяване. Главните пътища не били нито поправяни, нито охранявани; бъкали от разбойници; парижките улици били тесни, зле настлани, покрити от отвратителни отпадъци и пълни с крадци. От регистрите на парламента проличава, че стражата в столичния град била сведена до четирийсет и петима души, зле платени, които при това не си гледали работата.

Подир смъртта на Франсоа II Франция неизменно била разкъсвана от граждански войни или смущавана от фракции. Не се задържала мирно и доброволно под игото. Сеньорите получавали своето възпитание редом със заговорите — те представлявали дворцовото изкуство, така както впоследствие то е да се харесаш на владетеля.

Размирният и фракционен дух се бил предал от двора дори на най-малките градчета и витаел във всички населени места из кралството: за всяко нещо се надигали крамоли, тъй като нищо не било уредено; дори парижките енории стигали до ръкопашен бой — шествията се бъхтели помежду си за честта на своите пряпорци. Нерядко отците от „Нотър Дам“ се вчепквали с отците от „Сент Шапел“; парламентът и сметната камара стигнали до бой за това кой къде да застане в църквата „Нотър Дам“ в деня, когато Луи XIII предал своето кралство на закрилата на Света Богородица (15 август 1638 г.).

Почти всички общности в кралството разполагали с оръжия; почти всички лица били склонни към беса да се дуелират. Това готическо варварство, някога поощрявано дори от кралете, превърнало се в характеристика на нацията, подсилвало наедно с гражданските и външните войни обезлюдяването на страната. Няма да е пресилено, ако кажем, че за двайсет години, от които десет, прекарани във война, загивали повече благородници от ръцете на самите французи, отколкото от вражи ръце.

Нищо няма да съобщаваме тук за отношението към изкуствата и науките; за историята на нашите нрави в тази област ще се произнесем, където му е мястото. Нека само отбележим, че френската нация пребивавала в невежество, без да се изключват онези, които не се смятали за хора от народа.

Всички се обръщали към астролози и им вярвали. Всички свидетелства от онова време, като се започне с „История на своето време“ на председателя Дьо Ту[11], са пълни с предсказания. Стегнатият, строг херцог Дьо Сюли съвсем сериозно предава онези, които са направени относно Анри IV. Това простодушие, най-безпогрешен знак за невежество, било дотолкова повсеместно, че били положени грижи да има астролог, скрит до стаята, където била кралицата Анна Австрийска, в момента на раждането на Луи XIV.

Нещо, което звучи почти невероятно, а все пак ни е предадено от абат Виторио Сири, изключително образован съвременен автор, е, че Луи XIII още от детството си получил прозвището Справедливи, понеже бил роден под знака Везни.

Същата слабост, повлияла за разпространението на абсурдната химера, каквато представлява астрологията като съдница, водела и до вяра в обсебванията и в магьосничествата: те били част от разбиранията за религията; току се появявали свещеници, които пъдели демоните. Съдилищата, съставени от магистрати, които би следвало да бъдат по-просветени от простосмъртните, се заемали охотно с казуси с магьосници. Паметта за кардинал Дьо Ришельо вечно ще бъде помрачена от смъртта на Юрбен Грандие, прословутото кюре от Луден, осъдено да загине на кладата като магьосник от един състав на съдебния съвет. Възмущаваме се как първият министър и съдиите са проявили слабостта да повярват в луденските дяволи или пък — варварството да оставят един невинен да умре сред пламъците. Потомците вечно ще си припомнят с удивление как „маршалката“ Д’Анкър е била изгорена на площад Грев[12].

В копия на някои регистри в двореца Шатле срещаме процес, започнат през 1610 г., спрямо някакъв кон, дресиран от умелия си господар почти по начина, какъвто ни показват например по панаирите; искали да изгорят и господаря, и коня.

С това, общо взето, изясняваме какви са били нравите и духът на века преди въздигането на Луи XIV.

Липсата на просвещение сред всички слоеве в държавата пораждала дори у най-почтени хора суеверни постъпки, които позорели религията. Калвинистите приравнявали към разумния католически култ злоупотребите на вярата и още по-силно ненавиждали нашата Църква. Те противопоставяли на нашите народни суеверия, често твърде греховни, безпощадна твърдост и жестоки нрави, които отличават почти всички реформатори: затова и духовното разделение разкъсвало и принизявало Франция; приветливият обществен дух, с който днес се слави тази нация, бил абсолютно непознат. Нямало домове, в които достойни хора да се събират, за да споделят своите познания; липсвали академии и постоянни театри. И най-сетне — нравите, законите, изкуствата, обществото, религията, мирът и войната не съдържали нищо от онова, което виждаме по-късно през века на Луи XIV.

[1] Авторът нарича така Хабсбургите. — Б.пр. ↑

[2] Под „Нидерландия“ в текста се подразбират днешни холандски и белгийски области. — Б.пр. ↑

[3] В „Опит за нравите“ и в „Анали на Империята“. — Б.а. ↑

[4] За принцовете от рода Д’Оранж ще става често дума в тази книга, особено за един от тях, Вилем, който бива признат за Уилям III по-късно. Оранж е град, разположен близо до Авиньон, с богата история още от римско време. През XIII в. става княжество, което покрай брачни съюзи бива прехвърлено на холандския клон на германския род Насау, а той запазва титлата Д’Оранж. За да не се набляга върху френския произход на тази титла, принцовете биват наричани и Орански. През 1673 г. Луи XIV разпорежда да бъде съборен замъкът на рода Д’Оранж, а през 1702 г. княжество Оранж заедно с града бива присъединено към Франция. В този текст се запазва името Д’Оранж, като на няколко места е възпроизведено и името „Орански“, което всъщност не е правилно. — Б.пр. ↑

[5] За положението на Холандия през епохата на Луи XIV вж. Macauley, History of England, т. II, стр. 399 и следв. — Б.фр.изд. ↑

[6] Ненавистта към Чарлс I стигнала дотам у някои английски републиканци, щото дори до първите години на осемнайсети век членовете на един лондонски клуб, „Клуб на Телешката глава“, поръчвали на масата по повод годишнините от екзекуцията на Чарлс I по една телешка глава, която представяла главата на краля. — Б.фр.изд. ↑

[7] Днепър. — Б.пр. ↑

[8] Крит. — Б.пр. ↑

[9] Стара мярка за тежест: 244,5 грама. — Б.пр. ↑

[10] Едно су е една двайсета от ливрата. — Б.пр. ↑

[11] Писана на латински, обхваща европейската история от 1543 до 1607 г. Жак-Опост дьо Ту (1553–1617) е съвременник на крал Анри IV. „Председател“ е съвсем за кратко — титлата представлява нещо като районен апелативен съдия, който обаче се назначава в местния парламент. — Б.пр. ↑

[12] Кюрето Грандие е осъдено да умре на 44 години през 1634 г., тъй като предизвикал „нечиста страст“ у местни монахини. „Маршал Д’Анкър“ е титлата на Кончини, фаворит на Мария Медичи; „маршалката“ е неговата съпруга — той и съпругата му са убити през 1617 г. — Б.пр. ↑

Глава III.
Малолетие на Луи XIV. Победи на французите под водачеството на великия Конде, все още херцог Д’Анген

Кардинал Дьо Ришельо и Луи XIII вече били умрели; единият сподирен от възхищение и омраза, другият — незабавно забравен. Те оставили в наследство на извънредно неспокойните французи неприязън към самото название „министерски кабинет“ и слабо уважение към престола. В завещанието си Луи XIII постановявал регентски съвет. След като приживе не бил постигнал кой знае какво подчинение, монархът можел да се похвали, че го е получил подир смъртта си; само дето първата стъпка на неговата вдовица Анна Австрийска била да обезсили с решение на парижкия парламент волята на своя съпруг. Това административно тяло, дълго противопоставяло се на двора, което при Луи XIII било запазило само възможността да отправя укори, касирало завещанието на своя крал със същата леснина, с която би издало решение относно жалбата на някой гражданин. Анна Австрийска се обърнала към въпросната институция, за да получи неограничени регентски права, тъй като и Мария Медичи си била послужила със същия трибунал след смъртта на Анри IV; Мария Медичи обаче осъществила това деяние, понеже всеки друг път е щял да бъде дълъг и несигурен, обкръженият от нейната гвардия парламент е нямал възможност да се противопостави на волята й, а одобреното от него и от перовете решение е изглеждало неоспоримо.

Обичаят, според който регентството се полага на кралската майка, се сторил тогава на французите почти също тъй основополагащ, както оня, според който жена няма право да носи короната. Парижкият парламент вече на два пъти се бил произнасял по въпроса, сиреч бил отдал самостоятелно с решения правото на майките — и така излязло, че регентството е отсъдено; същевременно не без известно основание той се самовъзприел като настойник на кралете и всеки от съветниците се сметнал за опора на суверенитета. Със същото решение Гастон, херцог Д’Орлеан, младият чичо на краля, получил нищо не означаващата титла „главен наместник на кралството“ при абсолютното регентство.

Като начало Анна Австрийска била принудена да продължи войната срещу краля на Испания, нейния брат Фелипе IV, когото обичала. Трудно е да се изложат точно причините за тази война; нищо не се искало от Испания, дори не и Навара, която всъщност трябвало да принадлежи на френските крале. Боевете се водели от 1635 г., понеже така бил решил кардинал Дьо Ришельо, а имаме основание да смятаме, че го бил решил, за да изтъкне колко е необходим. Бил се съюзил против императора с Швеция и с херцог Бернхард фон Заксен-Ваймар, един от тези генерали, които италианците наричат кондотиери, сиреч „продаващи войските си“. Нападнал австрийско-испанския родов клон и в онези десет провинции, които обикновено назоваваме Фландрия; бил си поделил с холандците — по онова време наши съюзници — въпросната Фландрия, която изобщо не била завоювана.

Най-тежки били боевете около Фландрия; откъм границите на областта Ено испанците изкарали двайсет и шест хиляди войници под ръководството на опитния генерал дон Франсиско де Мело. Те нанесли поражения по границите на Шампан; атакували Рокроа и едва ли не се насочили към подстъпите на Париж, както се било случвало и преди осем години. Смъртта на Луи XIII и слабостта на малолетния наследник им давали силни надежди, а когато видели, че насреща им излиза по-малобройна армия, командвана от младеж на двайсет и една години, надеждите прераснали в увереност.

Презреният от тях неопитен младеж бил Луи дьо Бурбон, тогава херцог Д’Анген, станал впоследствие известен като „великия Конде“. Повечето големи пълководци стават такива постепенно. Този принц бил роден генерал; у него изкуството да се води война сякаш било природен инстинкт: в Европа единствено той и шведът Торстенсон са проявявали по на двайсет години подобен гений, който не се нуждае от придобит опит.

Едновременно с новината за смъртта на Луи XIII херцог Д’Анген бил получил заповед да не се впуска в бой безразсъдно. Маршал Дьо л’Опитал, който бил назначен за негов съветник и водач, допълвал с предпазливостта си срамежливата заповед. Принцът не послушал нито маршала, нито двора; той доверил съдбата си на Гасион, помощник-маршал на съответната част, който му се сторил достоен, за да се допита до него; те принудили маршала да приеме битката за неизбежна.

19 май 1643 г. Отбелязано е, че принцът, след като уредил всичко вечерта преди боя, заспал тъй дълбоко, щото се наложило да го будят, за да се сражава. Същото се разказва и за Александър Велики. Естествено е млад мъж, изтощен от уморителните приготовления за един тъй важен ден, после да се отдаде на несмущаван сън; подобно и един военен гений, действащ без тревога, дава на тялото да спи спокойно. Принцът победил в битката едва ли не от само себе си, зоркото му око виждало и опасността, и отговора, а невъзмутимата му дееспособност го отвеждала успешно навсякъде. Тъкмо той нападнал с кавалерията непобедимата дотогава испанска пехота, силна и стегната, подобно на високо ценените едновремешни фаланги, която се разтваряла умело, за разлика от фалангите, за да даде възможност на прикриваните от нея осемнайсет оръдия да дадат залп. Принцът я обградил и я нападнал трикратно. Едва-що взел надмощие, прекратил клането. Испанските офицери падали пред него на колене, за да получат закрила от яростта на воините победители. Херцог Д’Анген имал грижата да се смили над тях, както се бил погрижил да ги победи.

Старият граф Де Фуентес, командващ испанската пехота, умрял, надупчен от изстрели. Когато научил за това, Конде казал, че „би желал да умре като него, ако не бе победил“.

Европейското уважение спрямо испанските войни било прехвърлено към френската армия, която от сто години не била печелила подобна внушителна битка; кървавият ден при Мариняно, не толкова успешен, колкото оспорен срещу швейцарците от Франсоа I, бил дело също толкова на черните германски отряди, колкото и на френската войска. Пораженията при Павия и Сен-Кантен все още оставяли мрачен печат върху славата на Франция. Анри IV за жалост има запаметяващи се сполуки единствено срещу собствената си нация. При Луи XIII маршал Дьо Гебриан бил пожънал известни успехи, ала неизменно съпътствани от загуби. Великите битки, разтърсващи държавите, оставайки завинаги в спомените на хората, по онова време били дело единствено на Густав Адолф.

Денят при Рокроа възвеличил славата на Франция и на Конде. Той съумял и да победи, и да се възползва от победата. Писмата му до двора били решителни за обсадата на Тионвил, която кардинал Дьо Ришельо не бил посмял да предприеме; обратната поща се оказала своевременна, тъй като всичко за експедицията било вече подготвено.

Принц Дьо Конде преминал през вражеската територия, заблудил генерал Бек и най-сетне превзел Тионвил (8 август 1643 г.). Оттам светкавично преминал към обсада на Сирк и го овладял. Германците отново били принудени да пресекат Рейн; той ги последвал; побързал да отмъсти за загубите и пораженията, нанесени на французите при тези граници след смъртта на маршал Дьо Гебриан. Фрайбург бил вече превзет, а генерал Фон Мерси бил край стените му с армия, също превъзхождаща по численост. Под заповедите на Конде имало двама маршали на Франция, единият бил Грамон, а другият — Тюрен, повишен до маршалство преди няколко месеца, след като се бил сражавал успешно срещу испанците в Пиемонте. Тогава той тъкмо полагал основите на забележителната си по-нататъшна репутация. Заедно с тези двама пълководци принцът нападнал лагеруващия на две възвишения Мерси (31 август 1644 г.). Битката продължила с прекъсвания три дни. Твърди се, че херцог Д’Анген захвърлил жезъла си на командващ сред укрепените позиции на неприятелите и с шпага в ръка се втурнал напред да си го прибере начело на полка на Конти. Може и да е имало нужда от подобни безразсъдни действия, за да бъдат водени войниците да атакуват при такива трудни условия. Сражението при Фрайбург, не толкова решаващо, колкото тежко по цената в човешки животи, било втора победа за този принц. Мерси се изнизал подир четири дни. Филипсбург и Майнц се предали и били едновременно доказателство и плод на постигнатото надмощие.

Херцог Д’Анген се завръща в Париж, тълпата го посреща с овации, той поисква награда от двора; оставил е армията на маршал Дьо Тюрен. Ала, макар и умел, този пълководец претърпява поражение при Мариендал (април 1645 г.). Принцът хуква отново при армията, поема пак командването и прибавя към славата да ръководи отново Тюрен славата да преобърне неговия провал. Той напада Мерси в полята край Ньордлинген. Печели напълно битката (август 1645 г.); маршал Дьо Грамон е пленен, ала генерал Глен, подчинен на Мерси, също става пленник, а самият Мерси загива. Този пълководец, нареден сред най-великите подобни нему, бива погребан близо до бойното поле; на гроба му изписват: Sta, viator; heroem calcas — Спри, пътнико! Тъпчеш герой. Това сражение увенчава славата на Конде и затвърждава славата на Тюрен, който с чест оказва значителна помощ на принца при спечелването на една победа, която би могла да го унизи. Може би той никога не е бил по-велик, отколкото тогава, оказвайки услуга на оня, комуто впоследствие подражава и когото дори побеждава.

В този миг името на херцог Д’Анген затъмнява всички останали имена (7 октомври 1646 г.). После той обсажда Дюнкерк срещу испанската армия и става първият, завоювал това селище за Франция.

Всички тия успехи и самата му служба, не дотам възнаградени от страна на двора, който хранел и известни подозрения, плашели и министерския кабинет, и враговете му. Изтеглили го от полетата, където бил пожънал успехи, и го изпратили в Каталуния да ръководи лоша, зле платена войска; той обсажда Лерида и е принуден да прекрати обсадата (1647). В някои книги го обвиняват в самохвалство, задето при излизане от траншеите използвал звука на цигулки. Всъщност такъв бил испанският обичай.

Скоро настъпилата несигурност заставила двора да върне Конде във Франдрия. Ерцхерцог Леополд, братът на Фердинанд III, бил обкръжил Ланс в областта Артоа. Отново сред своите войни, които винаги били побеждавали с него, Конде направо ги повел срещу ерцхерцога. За трети път влизал в бой с по-малочислени сили. Казал на хората си единствено това: „Приятели, спомнете си Рокроа, Фрайбург и Ньордлинген.“

20 август 1648 г. Той сам отървал маршал Дьо Грамон, чийто ляв фланг се огънал; пленил генерал Век. Ерцхерцогът едвам се спасил заедно с граф Фуенсалданя. Имперските и испанските бойци, съставляващи тази армия, били разпръснати; изгубили над сто знамена и трийсет и осем оръдия — за тогава това било много. Дали пет хиляди пленници и три хиляди убити; останалите дезертирали и ерцхерцогът се озовал без армия.

Онези, които действително желаят да научат нещо, следва да отбележат, че от основаването на монархията французите никога не са печелили последователно толкова битки, при това тъй славни по водене и по храброст.

Юли 1644 г. Докато принц Дьо Конде отброявал тъй младежките си години с победа подир победа, а братът на Луи XIII, херцог Д’Орлеан, също поддържал славата си на потомък на Анри IV, пък и славата на Франция с превземането на Гравлин (ноември 1644 г.), както и на Куртре и на Мардик, виконт Дьо Тюрен завладял Ландау, като също тъй прогонил испанците от Трир и възстановил правата на тамошния благороден избирател.

Ноември 1647 г. Заедно с шведите той спечелил битките при Лафинген и при Зомерхаузен, заставяйки херцога на Бавария да се изсели от своите владения на почти осемдесетгодишна възраст (1645). Граф Д’Аркур превзел Балагуер и надвил испанците. В Италия те изгубили Порто Лонгоне (1646). Двайсет френски кораба и двайсет френски галери, съставляващи почти цялата марина, възстановена от Ришельо, победили испанската флота край брега на Италия.

И това не било всичко: френското оръжие завзело Лотарингия от херцог Шарл IV дьо Гиз, войнствен благородник, но непостоянен, непредпазлив и с лош късмет, който едновременно изгубил своята държава от Франция и бил задържан като пленник от испанците (май 1645 г.). Съюзниците на Франция притискали австрийската мощ и на юг, и на север. Херцог Де Албукерк, предводител на португалците, спечелил срещу Испания сражението при Бадахос (март 1645 г.). Торстенсон разбил имперските сили при Табор, постигайки пълна победа. Принц Д’Оранж, ръководил холандците, навлязъл чак в Брабант.

Търпейки поражения отвсякъде, испанският крал можел само да наблюдава как Русийон и Каталуния попадат в ръцете на французите. Неапол се разбунтувал срещу него и се предал на херцог Дьо Гиз, последния владетел от клона на този дом, тъй плодовит откъм знаменити и опасни мъже. Признава му се, че се е проявил единствено като храбър авантюрист, понеже не постигнал успех — поне се прославил, озовавайки се в Неапол самичък на лодка посред испанската флота и отбранявайки града без други възможности, освен собствената си храброст.

Толкова беди се били стоварили върху австрийския дом, толкова победи били извоювали французите, поощрени и от постиженията на своите съюзници, щото вече изглеждало, че Виена и Мадрид ще разтворят портите си, а императорът и испанският крал ще останат почти без свои държави. Но петте славни години, в които били отбелязани само няколко провала, довели до съвсем малко реални предимства, до много пролята кръв, без да настъпи някаква революция. Опасност за такава имало единствено във Франция — тя се доближила до разорението си посред целия този привиден късмет.

Глава IV.
Гражданска война

Абсолютната регентка, кралицата Анна Австрийска, превърнала кардинал Мазарини в свой и на Франция господар. Той й се налагал тъй, както един умел мъж може да покори една жена, родена със слабостта да бъде надмогната, и достатъчно упорита, за да поддържа своя избор.

В някои спомени от онова време четем, че кралицата предпочела Мазарини пред Потие, епископ на Бове, когото била избрала изпървом за глава на министерския кабинет. Епископът бива представян като некадърен: можем да предположим, че е бил такъв, че кралицата известно време си е служила с него за параван, та да не плаши веднага нацията с избора на един нов кардинал, при това — чужденец. Онова, на което не бива да вярваме, е, че Потие започнал краткото си управление, заявявайки на холандците, че „трябва да станат католици, ако желаят да бъдат все тъй съюзници на Франция“. В такъв случай би следвало да предложи същото и на шведите. Почти всички историци споменават тази абсурдна постъпка, тъй като са чели за нея в мемоарите на придворните и на фрондьорите. Твърде много подробности в тези мемоари са или измамни поради неуталожилите се страсти, или предадени от хорски слухове. Детинщините не заслужават да ги упоменаваме, а няма как да повярваме в абсурдни постъпки. Твърде възможно е кардинал Мазарини да е бил отдавна в съзнанието на кралицата подходящ за първи министър, още приживе на Луи XIII. Няма как да не се уверим в това, прочитайки.

„Мемоари“ на Лапорт, първи камердинер на Анна Австрийска. Дребните служители стават свидетели на вътрешния живот във всеки двор и знаят неща, за които парламентите, та дори и ръководителите на политическите среди си нямат понятие или могат само да хранят подозрения.

Отначало Мазарини упражнява умерено своето могъщество. Трябва човек да е водил дълъг живот редом с един първи министър, за да обрисува неговия характер, да разкаже докъде са се простирали смелостта или слабостта на духа му, до каква степен е бил предпазлив или коварен. Затова ние няма да се стремим да гадаем какво е представлявал Мазарини, а ще изложим само какво е сторил. В началните стъпки на своето величие той влага също толкова простота, колкото Ришельо е влагал високомерие. Не си създава гвардия, не се придвижва с кралски разкош, а живее съвсем скромно; държи се любезно, та дори с мекота в случаи, при които неговият предшественик е проявявал непреклонна гордост. Кралицата желаела регентството й и личността й да бъдат харесвани от двора и от населението — и успяла в това. Гастон, херцог Д’Орлеан, брат на Луи XIII, а също и принц Дьо Конде подкрепяли нейната власт и се надпреварвали да служат на държавата.

За да бъде водена войната срещу Испания и срещу императора, били необходими данъци. Подир смъртта на великия Анри IV финансовите въпроси във Франция били движени също тъй зле, както и в Испания и в Германия. Властите били в хаос, невежеството било огромно, крадяло се безбожно; само дето краденето не се извършело при такива значителни възможности, както днес. Държавата била с осемкратно по-нисък дълг; не се налагало да се плаща на армии от по двеста хиляди човека, нямало огромни субсидии за раздаване, не се поддържала война по море. Доходите на държавата достигали през първите години на регентството до седемдесет и пет милиона тогавашни ливри. Били достатъчни, стига кабинетът да правел икономии: ала през 1646 и 1647 г. се наложили допълнителни вземания. Главен интендант по финансовите въпроси тогава бил един сиенски селянин на име Партичели Емери, с душа, по-низка и от произхода му, който с разкоша и с разврата си възмущавал нацията. Този човек измислял обременителни и смехотворни източници на средства. Сътворил длъжности като броячи на вързопите съчки, наблюдатели на продажбите на сено, кралски съветници по винопродавството; взимал пари, за да раздава благороднически титли. Рентите на парижкото кметство възлизали едвам на около единайсет милиона. Отнети били част от доходите на рентиерите; таксите за влизане в града били повишени; били учредени няколко допълнителни служби за приемане на прошения; магистратите били лишени от близо осемдесет хиляди екюта[1] възнаграждения.

Лесно е да си представим до каква степен са се разбунили духовете против двамина италианци, дошли без никакво богатство във Франция, забогатели за сметка на нацията, които толкова са се излагали сами. Парижкият парламент, служителите по прошенията, куп други служби, както и рентиерите, се надигнали. Напразно Мазарини отнел интендантската длъжност от своя довереник Емери и го изпратил в едно от именията му: ширело се възмущение и как подобен човек може да разполага със земи във Франция, а кардинал Мазарини станал омразен, макар по онова време да се гордеел с великото дело на мюнстерския мир: следва да отбележим, че и прословутият договор[2], и барикадите се появяват през 1648 г.

Гражданските военни сблъсъци започват в Париж, както били започнали и в Лондон — заради малко пари.

1647 г. Парижкият парламент приема да разгледа за сведение едиктите за въпросните такси и силно се противопоставя на новите едикти; той си спечелва одобрението на населението благодарение на противопоставянето си в ущърб на министерския кабинет.

В началото няма бунт; духовете се възбуждат и настройват постепенно. Простолюдието може веднага да се въоръжи и да си избере водач, както се било случило в Неапол, ала магистратите, държавните служители постъпват по-зряло; изпървом спазват благоприличието, доколкото противоречията го позволяват.

Кардинал Мазарини решава, че ако умело подходи към разделяне на магистратурата, ще овладее смутовете — ала гъвкавостта среща твърд отпор. Той орязвал четири годишни заплати на всички високопоставени служители, при което им връщал „полѐта“, сиреч — спестявал им таксата, измислена от Полѐ при управлението на Анри IV, посредством, която те изплащали правото да упражняват своята дейност[3]. Това не било ощетяване — същевременно той запазвал четиригодишното възнаграждение на парламента, смятайки, че с тази отстъпка ще го обезоръжи. Парламентът презрял тази милост, при която можело да се окаже упрекнат, задето поставя своите интереси над интересите на другите служби (1648). Въпреки всичко той обявил решение за съгласие с останалите съдилища. Мазарини тъй и не се бил научил на добро френско произношение, заявил, че „решението за лук“[4] било вредителско, касирал го посредством кралския съвет, ала самата думичка лук го изкарала смешник; и понеже хората не отстъпват пред онези, които будят презрение, парламентът станал съвсем неуправляем.

Той отправил изявление да бъдат освободени всички интенданти[5], които народът приемал като изедници, и да се премахне новата магистратура, създадена при Луи XIII, без да бъдат спазени обичайните формалности; така се харесвал на нацията, вбесявайки двора. Настоял също в съответствие със старите закони никой гражданин да не бъде затварян, без съдиите му по местоживеене да бъдат уведомени за това в рамките на двайсет и четири часа; това изглеждало напълно справедливо.

Но парламентът се осмелил и на нещо повече; той премахнал с решение интендантите и издал нареждане до кралските прокурори от съответните ресори да повдигнат обвинения срещу тях.

Ето как омразата срещу първия министър, поощрена от любовта към общественото благо, застрашила с революция двора. Кралицата отстъпила; предложила интендантите да бъдат касирани, помолила да й оставят само трима — отказали й.

20 август 1648 г. Докато започвали тези смутове, принц Дьо Конде спечелил знаменитата победа при Ланс, с която безкрайно се прославил. Кралят, който тогава бил само десетгодишен, възкликнал: Ама че ще се ядосат от парламента! Тези думи разкриват доколко дворът е възприемал тогава парижкия парламент като бунтовническо сборище.

Тъкмо тъй го наричали кардиналът и верните му придворни. Колкото повече се оплаквали парламентаристите, че се отнасят с тях като с бунтовници, толкова по-размирни ставали.

Кралицата и кардиналът решили да отстранят трима от най-вироглавите магистрати в парламента: Новион Бланменил, подпредседател, Шартон, председател на анкетна комисия, и Брусел, бивш съветник и секретар на горната камара.

Те не били ръководители на отцепниците, а техни подставени лица. Шартон, извънредно ограничен човек, бил известен като „Председателя Аз-тъй-казвам“ понеже винаги започвал и завършвал изявленията си с тези думи. Брусел можел да се похвали единствено с белите си коси, с ненавистта си към министерския кабинет и със славата, че винаги надигал глас против двора, все едно за какво идела реч. Събратята му никак не го ценели, но простолюдието го обожавало.

Вместо да ги отстранят тихомълком през нощта, кардиналът решил, че ще стресне народа, като заповядал да ги арестуват тъкмо по обяд, докато в „Нотър Дам“ пеели Те Deum по случай победата при Ланс, а швейцарските гвардейци на камарата били внесли в църквата седемдесет и трите пленени неприятелски знамена. Тъкмо това довело до подкопаването на кралството. Шартон се измъкнал; хванали лесно Бланменил; не така обаче се получило с Брусел. Една възрастна слугиня видяла как Коменж, началник на телохранителите, натиква нейния господар в карета и се развикала към хората; те наобиколили каретата, потрошили я; включили се френските гвардейци. Затворникът бил отведен по пътя към Седан. Отстраняването му не само не стреснало народа, а го раздразнило и изпълнило със смелост. Затворили дюкяните, опънали дебелите железни вериги, които се намирали при подстъпите към главните улици, издигнали тук-там барикади и четиристотин хиляди гласа закрещели: Свобода и Брусел!

Не е лесно да бъдат съвместени всички подробности, предадени от кардинал Дьо Рец, госпожа Дьо Мотвил, главния прокурор Талон и мнозина други; всички обаче в основни линии съвпадат. През нощта след метежа кралицата призовава към две хиляди войници, лагеруващи на няколко левги[6] от Париж, за да подкрепят кралския дом. Канцлерът Сегие се отправя незабавно към парламента заедно с един високопоставен правист и значителен брой стрелци, за да касира всички решения и дори — както се твърди — да издаде възбрана на дейността на институцията. Същата нощ обаче размирниците се били събрали при парижкия коадютор[7], станал известен като кардинал Дьо Рец, и били направени приготовления градът да се въоръжи. Хората спират каретата на канцлера и я преобръщат. Той едвам успява да избяга заедно с дъщеря си, херцогиня Дьо Сюли, която въпреки несъгласието му била настояла да го придружи; спотаил се, силно раздърпан, в дома на Люине, блъскан и руган от простолюдието (27 август 1648 г.). Правистът пристигнал да го вземе в своята карета и го отвел в „Пале Роаял“[8] охраняван от две роти швейцарски гвардейци и от един жандармерийски отряд; хора стрелят по тях, падат убити; херцогиня Дьо Сюли бива ранена в ръката. Светкавично биват изградени двеста барикади; те достигат до сто стъпки разстояние от „Пале Роаял“. Войниците, след като виждат смъртта на свои другари, отстъпват и се зверят срещу буржоата[9]. Членовете на парламента поемат пеша да се срещнат с кралицата през барикадите, които не важат за тях, за да изискат своите затворени колеги. Кралицата бива принудена да ги върне и с това си действие всъщност тласка бунтарите към нови безредици.

Кардинал Дьо Рец се хвали, че сам въоръжил цял Париж през този ден, който остава с названието ден на барикадите и е втори от този род[10]. Този особен човек е първият епископ във Франция, участвал в гражданска война без религиозен повод. Той обрисува сам себе си в своите „Мемоари“, написани помпозно, по кавгаджийски даровито и несвързано — каквото е било и самото му поведение. Той бил мъж, затънал в разпътство, потиснат от гнусните му последствия, който все проповядвал на народа така, че да бъде венцехвален от него. Бил надъхан от фракционен дух и от заговори, още на двайсет и три години станал предводител на конспирация срещу живота на Ришельо; той бил в основата на барикадите, вкарал парламента в съзаклятия и народа в размирици. Безкрайната му суета го подтиквала към безочливи престъпления, само и само за да говорят за него. Именно суетата го карала безкрай да повтаря: „Аз съм от флорентински род, древен като родовете на най-великите владетели.“ Всъщност дедите му са били търговци, какъвто е случаят с мнозина негови сънародници.

Смайващо е най-вече как увлеченият от него парламент се осмелява да се надигне против двора, преди да е бил подкрепен изобщо от някакви благородници.

Отдавна тази институция била възприемана твърде различно от двора и от народа. Ако слушаме членовете на министерските кабинети и самия двор, то парижкият парламент е просто съдилище, създадено, за да решава въпросите по делата на гражданите: този прерогатив той дължи единствено на волята на кралете; едничкото му предимство пред другите парламенти на кралството е, че е по-отдавнашен и има по-внушителен ресор; той представлява съд на перовете единствено защото дворът се намира в Париж; не притежава повече права от други административни тела да издава упреци, а има това право само по милост, понеже е следовник на парламентите, представлявали някога френската нация; и пак е запазил от тези събори просто едното име; безспорно доказателство е, че генералните щати са се появили на мястото на народните събори, ала парижкият парламент прилича на парламентите, свиквани от първите ни крале, не повече, отколкото някой консул от Измир или от Алепо напомня за римските консули.

Самата несъобразност в названието давала повод за честолюбиви тежнения на едно заседателно тяло от люде, посветили се на закона, които, след като до един били изкупили правото да носят мантии, смятали, че са заели местата на завоевателите на галските земи и на сеньорите, притежаващи феоди на короната. През всички времена това заседателно тяло било злоупотребявало с властта, която по необходимост си присвоява един върховен съд, съществуващ неизбежно във всяка столица. То посмяло да издаде решение против Шарл VII, осъждайки го на изгнание от кралството; било започнало криминална процедура срещу Анри III; във всички времена по възможност се било опълчвало против своите суверени. И ето че през малолетието на Луи XIV, при едно меко управление, при една незлобива кралица, се стремяло да обяви гражданска война на своя владетел по примера на английския парламент, който тогава бил затворил своя крал и накрая му снел главата.

Ето какъв бил дискурсът, какви били мислите на кабинета.

Само че парижките граждани и всички, които одобрявали мантиите, съзирали в парламента едно първенстващо тяло, което въздавало правосъдие с достойна за уважение почтеност, което любело единствено държавата и я любело при опасност за собственото си благополучие, което свеждало честолюбието си до славното потъпкване на честолюбието на фаворитите, което се движело с прави стъпки помежду краля и народа — и без да се занимават с основанията за неговите права и за властта му, му приписвали най-свети, най-неоспорими права. Като го гледали как поддържа народната кауза срещу омразните министри, възприемали го като баща на държавата; не долавяли разлика между правото, което короната дава на кралете, и онова, което дава на парламента власт да озаптява кралската воля.

Невъзможна била златна среда между тия две крайности; та нали признат закон били единствено случаят и времето. При здраво правителство парламентът не представлявал нищо: той обаче ставал всичко при един слаб крал; за него важели думите, изречени от господин Дьо Гемене, когато при управлението на Луи XIII от институцията се оплакали, задето представителите благородници вървели пред тях: „Господа, като малцинство все ще успеете да се проявите и вие.“

Нямаме намерение да повтаряме тук онова, което е писано около тези смутове, и да преписваме от други книги неща, вече видени, някога тъй съществени и тъй значителни, а днес почти забравени; редно е обаче да кажем онова, което характеризира духа на нацията, а донейде и събитията при всички граждански войни — не толкова събитията, отличаващи Фрондата.

Смутовете били започнати от власти, поставени от хората единствено за да поддържат мира: един архиепископ и парижкия парламент — и народът сметнал, че изстъпленията са основателни. Нямало как кралицата да се появи публично, без да понесе оскърбления; наричали я просто дамата Анна; ако към това се прибавяло и друго определение, то било гавра. Народът я обвинявал яростно, че жертва държавата заради близостта си с Мазарини; най-непоносимо било, дето слушала от всички страни всевъзможни песни и задевки, съдържащи паметни, шеговити и дяволити внушения, сякаш сътворени, за да увековечат престорените подозрения относно нейната добродетел. С благородно и откровено простодушие госпожа Дьо Мотвил твърди, че „тези безочия ужасяваха кралицата, тя буквално съжаляваше заблуждаващите се парижани“.

6 януари 1649 г. Тя бяга от Париж заедно с децата си, с първия министър, с херцог Д’Орлеан, брат на Луи XIII, и със самия велик Конде, и се премества в предградието Сен Жермен, където почти целият двор спи върху слама. Били са заставени да заложат при лихвари скъпоценните камъни от короната.

Често най-насъщни неща липсвали на краля. Пажовете, грижещи се за покоите му, били освободени, тъй като нямало с какво да ги хранят. По това време лелята на Луи XIV, потомка на Анри Велики, съпруга на английския крал, намерила убежище в Париж, тънела в невероятна бедност; дъщеря й, впоследствие съпруга на брата на Луи XIV, се гушела в постелята, тъй като нямало с какво да се сгрее — и хората в Париж, опиянени от своя бяс, изобщо не обръщали внимание на бедствието на толкова много кралски особи.

Анна Австрийска, чиято духовитост, любезност и доброта е възхвалявана, неизменно е била нещастна във Франция. Съпругът й дълго се е отнасял с нея като с престъпница, кардинал Дьо Ришельо я е преследвал, преживяла е отнемането на личните си книжа в абатството „Вал дьо Грас“; била е заставена да подпише пред кралския съвет, че е виновна спрямо своя съпруг краля. Когато ражда Луи XIV, въпросният съпруг така и не я целува според както е прието, и поради тази обида здравето й се влошава тъй, че животът й е в опасност. Най-сетне през време на своето регентство, след като отрупва молителите с милости, тя бива прогонена от столицата от повърхностния, побеснял народ. Тя и кралицата на Англия, нейна роднина, представляват забележителен пример за онова, което може да сполети коронованите особи при революциите; а нейната свекърва Мария Медичи е била по-нещастна и от нея.

Със сълзи на очи кралицата умолява принц Дьо Конде да бъде закрилник на краля. Победителят от Рокроа, Фрайбург, Ланс и Ньордлинген не можел да отхвърли дотогавашните си услуги: той бил поласкан да защити един двор, който считал за неблагодарен, срещу Фрондата, която търсела неговата подкрепа. И тъй — парламентът трябвало да се сражава с великия Конде, който се осмелил да се включи във войната.

Принц Дьо Конти, братът на великия Конде, който завиждал на своя по-възрастен брат, без да може да се сравнява с него, херцог Дьо Лонгвил, херцог Дьо Бофор, херцог Дьо Буйон се били размърдали покрай непокорството на коадютора, следели новините, ласкаели се от възможността да се издигнат сред развалините на държавността и се надявали личните им подбуди да се окажат обслужени от заслеплението и действията на парламента, така че предложили нему услугите си. Горната камара назначила генерали на армия, която още не съществувала. Всеки вложил средства, за да набере бойци. Двайсет от новоназначените съветници били получили службите си от кардинал Дьо Ришельо. С дребнавост, често срещана при всяко съсловие, събратята им сякаш преследвали в тяхно лице паметта на Ришельо — отнасяли се отвратително към тях и дори не ги смятали за членове на парламента: наложило се и те да дарят по петнайсет хиляди ливри за разноски по войната и за да откупят търпимостта на събратята си.

Горната камара, анкетните комисии, комисиите по прошенията, сметната служба, службата по помощите, които толкова се надпреварвали да хулят нищожните и необходими данъци, а най-вече увеличението на разходите, което възлизало на не повече от двеста хиляди ливри, осигурили сума от близо десет милиона наши днешни пари за подкопаването на отечеството. Издадено било решение, разпореждащо да бъдат иззети всички пари на привържениците на двора. Така се сдобили с милион и двеста хиляди наши ливри. Дванайсет хиляди души били набрани с решение на парламента: от всяка коларска порта се полагали по един мъж и по един кон. Тази кавалерия била назована кавалерия на коларските порти. Коадюторът получил собствен полк, назован Коринтският полк, понеже коадюторът се водел архиепископ на Коринт.

Ако не били забъркани кралят на Франция, великият Конде, столицата на кралството, войната на Фрондата би била също тъй смехотворна, както войничката на кардиналите Барберини — никой си нямал представа защо се дрънка оръжие. Принц Дьо Конде обсадил сто хиляди буржоа с осем хиляди войници. Парижани се включили в бойните действия, накачени с пера и панделки; придвижването им било повод за насмешки от страна на запознати с този вид дейност хора. Срещнели ли двестатина души от кралската армия, удряли го на бяг. Всичко се обръщало на шега; Коринтският полк бил разбит от малък отряд и поражението било наречено първата битка на коринтяните.

Двайсетимата съветници, осигурили по петнайсет хиляди ливри, за своя чест били назовани петнайсетниците.

Херцог Дьо Бофор-Вандом, внук на Анри IV, народен любимец и маша, послужила за надигането на хората, популярен, но ограничен благородник, бил постоянно осмиван и от двора, та и от привърженици на Фрондата. Винаги го наричали краля на халите. Куршум предизвикал контузия на ръката му, а той я наричал конфузия.

В своите „Мемоари“ херцогиня Дьо Ньомур разказва как принц Дьо Конде представил на кралицата едно гърбаво джудже, въоръжено от глава до пети, и казал: „Ето генералисимуса на парижката армия.“ Така се подигравал на брат си принц Дьо Конти, който действително бил гърбав и когото парижани били избрали за свой генерал. Същевременно по-нататък самият Конде оглавил тези сили; госпожа Дьо Ньомур добавя, че цялата война заслужавала да бъде описана в комични стихове. Сам той я наричал „война на цукалата“.

Парижките бойци, които излизали от Париж и все се връщали бити, били посрещани с дюдюкане и кикот. Дребните поражения бивали смекчени с куплети и епиграми. Кабаретата и всевъзможните свърталища на разврата станали щабове, в които се водели военните съвети сред шеги, песни и разпътно веселие. Порокът дотам се бил отприщил, че една нощ водачите на Фрондата срещнали преносители на свето причастие по улицата, които отивали при някакъв човек; взели го за Мазарини и подгонили духовниците с удари с плоските страни на шпагите.

Най-сетне коадюторът, архиепископ на Париж, пристигнал веднъж на заседание на парламента с кинжал в джоба, чиято дръжка се виждала, и всички крещели: Ей го молитвеника на нашия архиепископ.

Херолд в бойно снаряжение бил изпратен до парижката порта „Сент Антоан“ заедно с низш благородник от обкръжението на краля, за да направи някакви предложения. Парламентът не пожелал да го приеме; същевременно допуснал в горната камара пратеник на ерцхерцог Леополд, който тогава бил във военен конфликт с Франция.

Посред тези смутове благородниците се срещнали при августинианците, определили представители и провеждали редовни събрания. Би могло да се предположи, че са ги посвещавали на реформи във Франция, на свикване на генералните щати — всъщност било заради някакво столче, което кралицата била дарила на госпожа Дьо Поне; може би никога не е имало по-ярко доказателство за лекомислието, в което биват упреквани французите.

Гражданските размирици, съсипали Англия тъкмо по онова време, отлично показват характерите на двете нации. Англичаните вложили в своите вътрешни смутове меланхолична страст и разумна ярост: те водели кървави боеве; всичко се решавало от желязото; за победените били издигнати ешафоди; кралят им, пленен при сражение, бил изведен пред съд, разпитан относно злоупотребата с властта, в която го обвинявали, осъден да я заплати с главата си и екзекутиран пред своя народ с такъв ред и при такова спазване на правните норми, все едно е бил осъден гражданин, сторил престъпление, без Лондон при тези страховити събития изобщо дори за миг да се сепне от бедствията, свързани с гражданските войни.

Обратно — французите се впускали в метежа от каприз, със смях: жени оглавявали фракциите; тъмните кроежи се извършвали и пропадали заради любовта. Херцогиня Дьо Лонгвил убедила едва-що станалия маршал на Франция Тюрен да поведе бунта на армията, която командвал от името на краля.

Това била същата армия, която известният херцог Фон Заксен-Ваймар бил набрал. Подир смъртта на ваймарския херцог тя била водена от граф Фон Ерлах, от стар род от бернския кантон. Тъкмо този граф Фон Ерлах дал въпросната армия на Франция и така придобил Елзас. Виконт Дьо Тюрен се опитал да го спечели — така Елзас щял да бъде загубен за Луи XIV, — но графът бил непреклонен; той удържал ваймарските бойци и те останали верни на клетвата си. Той дори бил натоварен от кардинал Мазарини да задържи виконта. Този велик човек, проявил невярност поради слабост, бил принуден да напусне като беглец предвожданата от него армия, за да се хареса на една жена, която се гаврела с неговата страст: вместо генерал на краля на Франция се превърнал в заместник на дон Естева де Тамаре и заедно с него претърпял поражение при Ретел от маршал Дю Плеси-Прален.

Известно е как маршал Д’Окенкур пише за цяла една крепост до херцогиня Дьо Монбазон: Перон е на най-красивата сред красавиците. Познати ни са стиховете на херцог Дьо Ларошфуко за херцогиня Дьо Лонгвил, когато при битката за „Сент Антоан“ го уцелват с мускет тъй, че за кратко губи зрението си:

За да ме люби тя, с очи да ме зове,

воювах и с крале — бих даже с богове.

В мемоарите на Нейно Височество четем писмо от нейния баща Гастон, херцог Д’Орлеан, адресирано тъй: До госпожите графини, лагерни маршалки в армията на моята дъщеря срещу оня Мазарини.

Войната спира и продължава много пъти; всички често се прехвърлят в противниковия лагер. Принц Дьо Конде връща победоносно в Париж двора, а сетне си доставя насладата да го презре, след като го е защитил; бидейки недоволен от наградите, удостоили славата и услугите му, най-бойко се присмива на Мазарини, опълчва се срещу кралицата и обругава пренебрежително управлението. Твърди се, че писал на кардинала: All’illustrissimo signor Faquino[11]. Един ден му казал: Сбогом, Марс. Подканил някой си маркиз Дьо Жарсе да се обясни в любов на кралицата и се възмутил, че тя се осмелила да се обиди. Обвързал се с брат си принц Дьо Конти и с херцог Дьо Лонгвил, които пък изоставили Фрондата. В началото на регентството заговорът на привържениците на херцог Дьо Бофор бил назован заговор на важните; сговорът на Конде получил названието сговор на господарчетата, понеже искали да станат господари на държавата. От всички тия смутове единствената останала следа е прозвището господарче, с което порицават привилегированите и невъзпитани младежи, както и името фрондьори, прилагано към хулителите на някое управление.

Всички участници използвали долнопробни и отвратителни похвати. На Жоли, съветник в Шатле, впоследствие секретар на кардинал Дьо Рец, му хрумнало да си пореже ръката и да накара да стрелят с пистолет по каретата му, та да твърди, че от двора се били опитали да го убият.

Няколко дни по-късно, за да се получи разделение между фракциите на принц Дьо Конде и на фрондьорите, та да не се допусне те някога да се съюзят, стреляли с пушки по каретите на великия Конде и един от лакеите придружители паднал убит — това била подсилена жолиада. Кой ли е бил в дъното на тази странна постъпка? Дали са били поддръжници на Мазарини? Имало силни подозрения в тази насока. Парламентът обвинил кардинал Дьо Рец, херцог Дьо Бофор и стария Брусел, но ги оправдал.

Между фракциите имало сблъсъци, преговори и предателства. Всеки що-годе важен човек — или стремящ се да стане такъв — гледал да си уреди живота покрай обществената разруха; същевременно всички приказвали за общественото благо. Гастон завиждал на великия Конде за славата и на Мазарини — за възможностите. Конде нито обичал, нито уважавал останалите. Коадюторът на парижкото архиепископство искал да стане кардинал със съучастието на кралицата и така се приобщил към нея, за да получи тази идеща от чужбина титла, която не давала особен авторитет, но била внушителна. Тъй силни били предразсъдъците, щото и принц Дьо Конти, брат на великия Конде, искал да наложи червено шапче връз княжеската си коронка. Тъй могъщи били същевременно интригите, че някакъв си безроден и с нищо незаслужил абат на име Ларивиер се борел с принца за римското шапче. Ни единият, ни другият успели да се домогнат: принцът накрая презрял тази цел; Ларивиер пък предизвикал подигравки с честолюбието си. Спечелил го коадюторът, изоставяйки принц Дьо Конде на неприязънта на кралицата.

Въпросната неприязън се дължала единствено на дребни разногласия относно някои интереси помежду великия Конде и Мазарини. Конде не можел да бъде обвинен в престъпление срещу държавата; въпреки това го задържали в Лувъра — него, брат му Дьо Конти и родственика му Дьо Лонгвил, без никакви формалности, единствено защото Мазарини се боял от него. Тази постъпка противоречала на всякаква законност, но общественото разделение не признавало законите.

За да се справи с принцовете, кардиналът използвал коварство, което нарекли политическо. Фрондьорите били обвинени, че са се опитали да убият принц Дьо Конде; Мазарини му внушил, че става дума да бъде задържан един от съзаклятниците и да бъдат измамени фрондьорите; Негово Височество трябвало само да подпише заповедта за жандармите от гвардията да бъдат на място в Лувъра. Великият Конде подписал лично заповедта за своето затваряне. Тук ясно виждаме, че често политиката представлява просто лъжа, а ловкостта е да бъде предугаден лъжецът.

В „Животът на херцогиня Дьо Лонгвил“ четем, че кралицата майка се оттеглила в своето параклисче, докато залавяли принцовете, че накарала своя син краля, единайсетгодишен, да коленичи, и че двамата благочестиво се помолили Богу начинанието да премине успешно. Ако това бе постъпка на Мазарини, би представлявала гнусно деяние — за Анна Австрийска тя е била просто обичайна женска слабост. При жените благочестието е обвързано с любовта, с политиката, та дори и с жестокостта. Силните жени пренебрегват подобни ограничения.

Принц Дьо Конде е можел да управлява държавата, стига само да е пожелаел да се хареса; него обаче го е радвало да му се възхищават. Парижкото население, устроило барикади заради някакъв отчайващо тъп съветник-писар, запалило празнични огньове, когато защитникът, героят на Франция бил отведен в кулата във Венсен.

Показателно до каква степен хората се объркват при различните събития било, че затварянето на тримата благородници, което уж трябвало да уталожи противоречията, ги засилило. Майката на принц Дьо Конде, осъдена на изгнание, останала в Париж въпреки волята на двора и подала прошение до парламента. Изложена на безбройни опасности, съпругата му намерила убежище в град Бордо; херцозите Дьо Буйон и Дьо Ларошфуко й помогнали да разбунтува града, а освен това тя призовала на оръжие и Испания.

Цяла Франция си искала отново своя велик Конде. Ако той бил изникнал тогава, с двора щяло да бъде свършено. Гурвил, който от обикновен камердинер на херцог Дьо Ларошфуко се бил издигнал значително поради своята сърцатост и предпазливост, измислил сигурен начин затворените тогава във Венсен благородници да бъдат освободени. Един от съзаклятниците сглупил, изповядвайки се на свещеник, привърженик на Фрондата. Нещастният свещеник съобщил на коадютора, който по онова време бил противник на великия Конде. Начинанието пропаднало, понеже тайната на изповедта не била запазена — нещо обичайно за гражданските войни.

От мемоарите на държавния съветник Льоне, не особено известни, но твърде любопитни, виждаме как в тези времена на развихрил се произвол, на смутове, безчинства, та дори и безбожие свещениците все още са имали влияние над духовете. Той съобщава как в Бургундия високопоставеният духовник от „Сент Шапел“, привързан към принц Дьо Конде, предложил помощта си, като щял да повлияе на всички, произнасящи проповеди от амвона, да говорят добро за него, а също така свещениците да ратуват за него при изповед.

За да изтъкне още по-добре що за нрави е имало тогава, той казва как, когато съпругата на великия Конде отишла да потърси убежище в Бордо, херцозите Дьо Буйон и Дьо Ларошфуко я пресрещнали начело на тълпа млади благородници, които й проглушили ушите с викове: Да живее Конде! При това добавяли неприлично прозвище на Мазарини и я молели да присъедини гласа си към техните гласове.

Година по-късно (13 февруари 1651 г.) същите фрондьори, които предали великия Конде и другите благородници на свенливата мъст на Мазарини, заставили кралицата да ги освободи и да прогони от кралството своя първи министър. Мазарини лично отишъл до Хавър, където били задържани те, и бил приет от тях с напълно заслужено презрение; после той се оттеглил в Лиеж. Конде се завърнал в Париж под овациите на същото онова население, което тъй го било възненавидяло. С присъствието му отново настъпил подем на заговорите, раздорите и убийствата.

Кралството тляло тъй още няколко години. Управленските мерки почти винаги били слаби и несигурни; то сякаш всеки миг щяло да рухне; само че бунтовниците така и не се обединили — и това спасило двора. Коадюторът, който бил ту приятел, ту неприятел на принц Дьо Конде, подбудил против него част от парламента и от народа: той дори се осмелил същевременно да служи на кралицата и да бъде противник на принца, като същевременно я тормозел, заставяйки я да изпъди кардинал Мазарини, който се оттеглил в Кьолн. Следвайки противоречивото поведение на слабите управления, кралицата насила приемала неговите услуги и оскърбления, дарявайки с кардиналски сан същия този коадютор, подбудител на барикадите, който принудил кралското семейство да напусне столицата и да я обсади.

[1] Сребърното екю е било равно на три ливри. — Б.пр. ↑

[2] Мюнстерският договор и Оснабрюкският договор са съответно двата мирни договора, сключени между католици и протестанти и известни като Вестфалски мирни договори; с тях приключва Трийсетгодишната война. — Б.пр. ↑

[3] При монархията държавните служби са се „откупували“. — Б.пр. ↑

[4] „Решение за съгласие“ на френски е arret d’union; Мазарини произнася union (юнион) като ognon (оньон), което значи „лук“. — Б.пр. ↑

[5] Т.е. ресорните министри. — Б.пр. ↑

[6] Френската левга се е равнявала приблизително на четири километра. — Б.пр. ↑

[7] Протосингел. — Б.пр. ↑

[8] Буквално: кралският дворец. Ансамбъл от сгради и градини в центъра на Париж, започнат от Ришельо и претърпял различни промени и разрушения; днес в него се помещават Държавният съвет, Конституционният съд на Франция, „Комеди Франсез“ и др. — Б.пр. ↑

[9] Първоначално „буржоа“ и „гражданин“ (citoyen, думата се появява на френски през XVI век) всъщност са почти синоними. — Б.пр. ↑

[10] Първият „ден“ е на „барикадите“, издигнати в Париж от бъчви (barriques) с пръст, през 1588 г., в разгара на безчинствата, настъпили във Франция през времето на религиозните войни, довели накрая до краткото управление на Анри IV. Бъчвите дават името на барикадите. — Б.пр. ↑

[11] На презнаменития синьор Негодник (прибл. ит.). — Б.пр. ↑

Глава V.
Продължение на гражданската война и край на въстанието през 1652 г.

Най-сетне принц Дьо Конде се решил да поведе една война, която трябвало да започне още по времето на Фрондата, ако би желал да господарува над държавата, или която никога не би трябвало да повежда, ако би бил истински гражданин. Той напуснал Париж, отишъл да разбуни Гийен, Поату и Анжу, както и да проси помощ против Франция от испанците, след като бил по-рано такъв страшен бич за тях.

Едва ли нещо може да бъде по-ясен белег за тогавашните безумия и за разстройството, определящо всички постъпки, от онова, което се случило тогава с този принц. Кралицата му изпратила послание от Париж с предложения, които следвало да го убедят да се завърне и да склони на едно мирно решение. Куриерът се объркал и вместо да отиде в Анжервил, където се намирал принцът, отишъл в Ожервил. Писмото закъсняло. Конде заявил, че ако бил го получил по-рано, щял да приеме мирните предложения; понастоящем обаче бил твърде далеч от Париж и не си струвало да се връща. Така грешката на куриера и откровеният каприз от страна на принца отново довели Франция до гражданска война.

Декември 1651 г. И ето че кардинал Мазарини, който от позицията на изгнаник в Кьолн управлявал двора, се прибрал в кралството не просто като първи министър, заемащ отново поста си, а едва ли не като суверен, който поема отново държавата; с него се придвижила малка армия от седем хиляди души, набрани със собствените му средства — сиреч с парите от кралството, които бил успял да присвои.

Заставят краля да заяви в една тогавашна декларация, че кардиналът действително е набрал бойците със свои пари; това със сигурност опровергава мнението на онези, които пишат, че при първото си напускане на кралството Мазарини е бил бедняк. Той поверил водачеството на малката си армия на маршал Д’Окенкур. Всички офицери носели явно зелени широки ленти; това бил цветът на ливреите на хората на кардинала. Тогава всяка фракция си имала такива ешарпи: белият цвят бил на краля; светлокафявият бил на принц Дьо Конде. Чудно е как проявилият дотук толкова скромност кардинал Мазарини си позволил цяла армия да носи негов цвят, сякаш оглавявал друга фракция, а не тази на своя господар; той обаче не могъл да пренебрегне тази суета: а иначе тъкмо тъй бил постъпил маршал Д’Анкър и това било спомогнало за гибелта му. Ала предприемчивостта се оказала печеливша за кардинал Мазарини: кралицата одобрила постъпката. Посрещнали го кралят, достигнал вече пълнолетие, и братът на краля.

Декември 1651 г. Още при първите новини за завръщането му Гастон д’Орлеан, братът на Луи XIII, който бил настоял кардиналът да замине, набрал войници в Париж, без да има представа на чия страна ще застанат те. Парламентът издал повторни решения; той обявил Мазарини извън закона и определил награда за главата му. Наложило се да ровят из регистрите на колко се оценява глава, враждебна на кралството. Открили, че при властването на Шарл IX било издадено решение да се броят петдесет хиляди екюта на оня, който доведе адмирал Колини мъртъв или жив. Съвсем сериозно сметнали, че постъпват правилно, оценявайки на толкова убийството на един кардинал, при това — първи министър.

Обявяването извън закона не подбудило никого да заслужи петдесетте хиляди екюта, които впрочем нямало и да бъдат изплатени. При някоя друга нация и в друго време подобно решение би се сдобило с изпълнители — в случая довело само до нови шеги. Веселяци като Бло и Марини, които разведрявали настроенията сред вихъра на смутовете, накачили из Париж обяви как ще бъдат разпределени сто и петдесетте хиляди ливри: толкоз за оногова, който отреже носа на кардинала, толкоз за едното ухо, толкоз за око, толкоз — за да го направят евнух. Тази смехория била единственият резултат от обявяването извън закона на личността на първия министър; мебелите и библиотеката му обаче били разпродадени с отделно решение; парите били предназначени за възнаграждението на убиеца, ала били разпилени от отговарящите за тях подобно на всички пари, които се набирали тогава. Самият кардинал не използвал срещу враговете си нито отрова, нито убийци; независимо от сдърпванията и безумието на всички фракции, независимо от омразата, не били извършени страшни престъпления, ръководителите не били така жестоки, а хората не били тъй обезумели, както по времето на Католическата лига; това не била религиозна война.

Тогавашното главозамайване дотам било овладяло целия парижки парламент, че след като тържествено разпоредил смъртно наказание, будещо подигравки, издал и решение, според което множество съветници следвало да отидат на границата и да заведат дела срещу армията на кардинал Мазарини, сиреч срещу кралската армия.

Двама съветници проявили непредпазливостта да отидат с неколцина селяци да разградят мостовете, през които трябвало да премине кардиналът: един от тях, на име Бито, бил пленен от кралските войници, после се смилили и го пуснали, а от всички фракции му се присмивали.

6 август 1652 г. Междувременно пълнолетният вече крал издал възбрана спрямо парижкия парламент и го прехвърлил в Понтоаз. Четиринайсет членове, свързани с двора, изпълнили заповедта, останалите се опълчили. Изникнали два парламента, които напълно объркали нещата, издавайки страховити решения един против друг, също както по времето на Анри IV и Шарл VI.

Именно когато заседателното тяло се вихрело в крайности спрямо кралския първи министър, то обявило за престъпил верноподанството принц Дьо Конде, който се бил въоръжил тъкмо срещу въпросния първи министър, — в знак на умопомрачение, което е пределно налице при предходните действия, то издало и заповед новонабраните бойци на Гастон д’Орлеан да предприемат настъпление срещу Мазарини, а същевременно — и забрана да се вземе дори и денар от сумите за обществени разходи, за да им се заплати.

Едва ли би могло да се очаква друго от едни магистрати, които извън своята област не са наясно нито с правата, нито с реалната си власт, нито с воденето на война, които си се събират и налагат решения сред врява, заемат позиции, за каквито не са и помисляли ден преди това, а после сами си се чудят.

Тогава парламентът на Бордо обслужвал принц Дьо Конде, но приел едно по-смислено поведение, понеже бил по-отдалечен от двора и не се влияел тъй силно от противните фракции. Франция се вълнувала от далеч по-значими въпроси.

Конде се бил съюзил с испанците и настъпвал срещу краля; Тюрен пък се бил разделил с въпросните испанци, редом, с които претърпял поражение при Ретел, бил се помирил с двора и водел кралската армия. Финансовите несгоди не допускали нито една от страните да разполага с големи сили, но тъкмо малките решавали съдбата на държавата. Понякога сто хиляди души с усилия едвам успяват да превземат два града, а друг път сражение между седем-осем хиляди човека може да събори един престол или да го укрепи.

Свикналият на тежки условия Луи XIV се придвижвал заедно с майка си, с брат си и с кардинал Мазарини от провинция в провинция, без около него да има много повече войници, отколкото в мирни времена била съставена гвардията му. Пет-шест хиляди души, кой пратен от Испания, кой платен от привържениците на принц Дьо Конде, го преследвали посред собственото му кралство.

Ала принц Дьо Конде се мятал между Бордо и Монтобан, превземал градове и умножавал подкрепата си.

Дворът възлагал едничката си надежда на маршал Дьо Тюрен. Кралската армия се намирала край Жиен, по поречието на Лоара. Войската на принц Дьо Конде била на няколко левги, ръководена от херцог Дьо Ньомур и от херцог Дьо Бофор. Разногласията между тези двама пълководци щели да станат пагубни за делото на принца. Херцог Дьо Бофор бил съвършено неспособен да командва. Херцог Дьо Ньомур минавал за любезен добряк, но не и за умел. Двамата заедно направо разсипвали собствената си армия. Войниците били наясно, че великият Конде е на сто левги разстояние и смятали, че с тях е свършено, когато посред нощ един куриер се появил в гората при Орлеан пред караула. Лостовите разпознали в този куриер самия принц Дьо Конде, който пристигал от Ажен подир неизброими премеждия, и то предрешен, да оглави своята армия.

Присъствието му означавало много, а неочакваното му идване — още повече. Той знаел, че внезапните, непредвидени неща окриляват хората. Мигновено се възползвал от доверието и храбростта, които вдъхвал. Великата дарба на този принц във войната била в умението за миг да взима най-дръзки решения и да ги изпълнява целенасочено и бързо.

Кралската армия била разделена на две. Конде се нахвърлил върху частта, разположена при Блено (7 април 1652 г.) и командвана от маршал Д’Окенкур, и тя се разпръснала още при нападението. Нямало как да съобщят на Тюрен. Изплашеният кардинал Мазарини хукнал посред нощ към Жиен да събуди спящия крал и да му предаде новината. Придворните били потресени; имало предложения кралят да избяга и да бъде отведен в Бурж. Принц Дьо Конде победоносно се доближавал до Жиен; царели скръб и ужас. Тюрен трезво успокоил духовете и умело спасил двора; с малкото останали му войници предприел такива придвижвания, така се възползвал от терена и от времето, че не допуснал Конде да запази предимството си. Трудно било да се отсъди кой заслужавал повече почит — дали победилият Дьо Конде, или Дьо Тюрен, който му отмъкнал плодовете на победата. Вярно е, че в битката при Блено, тъй дълго знаменита във Франция, не паднали убити дори четиристотин души; въпреки това принц Дьо Конде за малко не пленил цялото кралско семейство и не заловил своя враг кардинал Мазарини. Едва ли можем да си представим по-незначителна битка, по-значими интереси и по-силно надвиснала опасност.

Конде нямал надеждата да изненада Тюрен, както бил изненадал Д’Окенкур, и повел армията си към Париж: побързал да достигне до този град, за да се наслади на славата си и на доброто разположение на заслепеното население. Възхищението, породено от последния бой, възхвален все още прекомерно, омразата към Мазарини, името и присъствието на великия Конде първоначално сякаш щели да го превърнат в абсолютен господар на столицата — всъщност обаче всички били разколебани; всяка от фракциите се деляла на подгрупички, както става при всички смутове. Коадюторът вече бил кардинал Дьо Рец, привидно бил сдобрен с двора, който се боял от него и от който той също се притеснявал — така че нямал власт над народа и не играел водеща роля. Той имал влияние над херцог Д’Орлеан и бил противник на Конде. Парламентът се колебаел между двора, херцог Д’Орлеан и принца — всички вкупом ругаели Мазарини, но всеки тайно се грижел за своите интереси; народът представлявал бурно море, чиито вълни се носели според обръщащите се ветрове. Разнесли из Париж мощехранителницата на света Жьонвиев, за да покровителства изхвърлянето на кардинала първи министър; простолюдието не се съмнявало, че светицата ще извърши това чудо, както дарява с дъжд.

Непрестанно се водели преговори помежду ръководителите на фракции, делегациите на парламента, представителите на камарите, бунтовниците от простолюдието и военните лица, участващи в събитията. Пред манастирите имало охрана. Принцът бил призовал испанците да му помогнат. Карл IV, херцог на Лотарингия, прогонен от своите владения, който разполагал единствено с една войска от осем хиляди човека и всяка година подновявал службата им към краля на Испания, пристигнал край Париж с тази армия. Кардинал Мазарини му предложил повече пари, ако отстъпи, отколкото му бил дал принц Дьо Конде, за да настъпи. Херцогът на Лотарингия набързо напуснал Франция, след като се погаврил с всичко по пътя си, отнасяйки парите на двете противникови страни.

И тъй, Конде останал в Париж, а властта му отслабвала с всеки изминал ден, също както и армията му. Тюрен повел краля и неговия двор към Париж. Петнайсетгодишният крал видял от възвишението край Шарон битката за портата „Сент Антоан“; двамата главнокомандващи осъществили с малобройните си бойци такива велики неща, че славата на единия и на другия, която сякаш нямало накъде да расте, се увеличила още повече.

С малкия брой сеньори, които го подкрепяли, следван от немногочислени войници, принц Дьо Конде удържал и отблъснал натиска на кралската армия. Херцог Д’Орлеан, който не знаел в чия подкрепа да се обяви, си останал в своя Люксембургски палат. Кардинал Дьо Рец се затворил в своето архиепископство. Парламентът чакал изхода от битката, за да издаде някакво решение. Обляна в сълзи, кралицата се молела горещо в един параклис на кармелитките. Народът, който се опасявал както от хората на краля, така и от бойците на Негово Височество, бил затворил портите на града и не пускал никого нито да влиза, нито да излиза, докато най-големите величия на Франция се сражавали яростно и леели кръв в предградието. Тъкмо тук херцог Дьо Ларошфуко, тъй знаменит със своята храброст и със своя ум, бил умерен над очите и за кратко изгубил зрението си. Един племенник на Мазарини паднал убит и народът решил, че най-сетне е отмъстено за него. Млади благородници били пренасяни — убити или ранени — към портата „Сент Антоан“, която не се отваряла.

Най-сетне Нейно Височество, дъщерята на Гастон, застанала на страната на Конде, комуто нейният баща не посмял да помогне, разпоредила се да отворят портите пред ранените и се осмелила да заповяда да се стреля с оръдието на Бастилията по кралските войници. Армията на краля се оттеглила: Конде си спечелил още слава; Нейно Височество обаче завинаги изгубила благоволението на краля, своя братовчед, поради това си непремерено деяние; кардинал Мазарини, който бил наясно с огромното желание на Нейно Височество да се бракосъчетае с някоя коронована особа, заявил тогава: „Това оръдие уби нейния съпруг.“

Повечето наши историци запознават своите читатели единствено с тези битки и с чудесата от храброст и обратите на политиката: ала онзи, който знае какви срамни игри са се разигравали, в каква нищета са били затънали обикновените хора и до какви низости се е стигало, би погледнал на славата на тогавашните герои по-скоро с жал, отколкото с възхищение. За това може да се съди и само от подробностите, които предава Гурвил, предан на Негово Височество. Той признава как му е осигурил пари, крадейки от бирническа каса, как е употребил насилие в дома на един пощенски директор, изисквайки от него откуп — при това съобщава за тези безобразия като за най-обичайни неща.

Тогава една ливра[1] хляб е струвала в Париж двайсет и четири днешни наши су. Народът страдал, нямало средства за милостиня; множество провинции направо гладували.

Можем ли да си представим по-печални събития от станалите през тази война в областта на Бордо? Един благородник е заловен от кралските войски и го обезглавяват. Херцог Дьо Ларошфуко за наказание обесва един друг благородник, верен на краля — а същият този херцог Дьо Ларошфуко минава и за философ. Всички тези ужаси бързо биват забравени заради интересите на водачите на фракциите.

Има ли същевременно нещо по-смехотворно от гледката как великият Конде целува мощехранителницата на света Жьонвиев при едно шествие, как търка в нея броеницата си, как я показва на народа — и с това своеволие доказва, че героите често се принизяват пред сганта?

Липсват почтеност и благонравие както в действията, така и в изреченото. Омер Талон, магистрат, предан на краля, разказва как е чул съветници с патос да наричат кардинала първи министър „негодник“. Някакъв съветник, наречен Катрьосу, безочливо прекъсва великия Конде на заседание на парламента; в самия храм на правосъдието се разменят удари с пестници.

През 1644 г. в „Нотър Дам“ са се били заради места, които председателите на анкетните комисии искали да заемат вместо доайена на горната камара. През 1645 г. в кралската прокуратура влизат жени от народа и на колене молят парламентът да отмени данъците.

Всевъзможните безредици продължават от 1644 до 1653 г., отначало без смутове, а после при постоянни бунтове из цялото кралство.

1652 г. Великият Конде се самозабравя дотам, че зашлевява плесница на граф Дьо Рийо, син на принц Д’Елбьоф, в дома на херцог Д’Орлеан; това не е точно начин, по който би спечелил сърцата на парижани. Граф Дьо Рийо връща плесницата на победителя при Рокроа, Фрайбург, Ньордлинген и Ланс. Това странно премеждие не води до нищо; Негово Височество затваря за няколко дни сина на херцог Д’Елбьоф в Бастилията — и толкоз.

Спречкването между херцог Дьо Бофор и херцог Дьо Ньомур, негов роднина, се оказва сериозно. Те стигат до дуел, като всеки води по четирима секунданти. Херцог Дьо Ньомур бива убит от херцог Дьо Бофор, а маркиз Дьо Вилар, наричан Орондат, който е секундант на Ньомур, убива своя противник Ерикур, когото дори не е виждал преди това. Правосъдие няма. Дуелите ставали често, грабежите били непрестанни, разврат се ширел в обществените отношения; ала сред всички тия безредици царяло винаги веселие, което ги правело по-малко пагубни.

Подир кървавата и безсмислена битка за портата „Сент Антоан“ кралят не могъл да се върне в Париж, а принцът нямало как да се заседи там. Народното недоволство, както и убийствата на доста граждани, за които обвинявали него, накарали хората да го възненавидят. Въпреки това той още плетял заговори чрез парламента.

30 юли 1652 г. Заседателното тяло, което се притеснявало от блуждаещия двор, в известен смисъл прокуден от столицата, било подложено на коварен натиск от херцог Д’Орлеан и от принца, така че обявило с решение херцог Д’Орлеан за главен наместник на кралството, макар кралят да бил вече пълнолетен: това била същата титла, която дали на херцог Дьо Майен по времето на Католическата лига. Принц Дьо Конде бил назначен за генералисимус на армиите. Двата парламента — от Париж и от Понтоаз — си оспорвали взаимно прерогативите, издавали противоположни решения, с което си спечелвали народното презрение, но в съгласие изисквали Мазарини да бъде изселен: дотолкова омразата срещу този първи министър изглеждала тогава основен дълг за всеки французин!

Всички фракции по онова време били слаби; привържениците на двора не се отличавали по нищо — на всички липсвали и пари, и сили; разделението нараствало; сраженията били довели всички страни до загуби и печал. Наложило се дворът отново да пожертва Мазарини, в когото всички виждали първопричинителя на смутовете и който всъщност само давал повод за раздорите. Той повторно напуснал кралството: като допълнение към срама накарали краля да направи публична декларация, с която уволнявал своя първи министър, хвалейки стореното от него и оплаквайки неговото изгнание.

Кралят на Англия Чарлс I наскоро бил изгубил главата си, тъй като при началото на смутовете допуснал неговият парламент да пролее кръвта на приятеля му Страфорд; напротив — Луи XIV станал мирно господар на своето кралство, приемайки изгнанието на Мазарини. Ето как сходни слабости довели до твърде различни последствия. Изоставяйки своя фаворит, кралят на Англия вдъхнал храброст на народ, годен за война и ненавиждащ кралете, а Луи XIV, или по-скоро кралицата майка, с отзоваването на кардинала отнела повода за бунт на един народ, уморен от войната, който си обичал кралската власт.

20 октомври 1652 г. Едва-що кардиналът се бил оттеглил този път в Буйон — и гражданите на Париж единодушно проводили пратеничество до краля, умолявайки го да се завърне в столицата. Той се прибрал и всичко протекло тъй миролюбиво, та чак било трудно човек да си представи доколко е имало безредици едва преди няколко дни. Не прокопсал в своите начинания, които така и не довеждал докрай, Гастон д’Орлеан бил изпратен в Блоа, където прекарал в разкаяние остатъка от живота си; ето как и вторият син на Анри Велики умрял, без да е достигнал особена слава. Непредпазливият и дързък кардинал Дьо Рец бил арестуван в Лувъра; препращали го от затвор в затвор, а след това дълго водил скитнически живот и накрая се оттеглил, придобивайки добродетели, неприсъщи за храбростта, която бил проявил при обратите на съдбата.

Неколцина съветници, които най-много били злоупотребили с пълномощията си, заплатили за простъпките си с изгнание; другите свели дейността си до съдебната функция, а някои се наели да предават за длъжности по петстотин екюта годишно, които Фуке, главен прокурор и главен интендант по финансите, им изплащал тихомълком.

Междувременно принц Дьо Конде, изоставен от почти всички свои привърженици във Франция, без да е получил особена помощ от испанците, продължавал да води по границите на Шампан жалки военни действия. В Бордо имало останали размирници, но скоро и те притихнали.

Спокойствието в кралството било резултат от прогонването на кардинал Мазарини; ала тъй както бил напъден от воплите на французите и от декларацията на краля, тъй скоро кралят го привикал отново. Той сам се почудил, завръщайки се в Париж всемогъщ и спокоен. Луи XIV го посрещнал като баща, а народът — като господар. В негова чест устроили пир в кметството, а гражданите го приветствали; той хвърлял пари на простолюдието; твърди се обаче, че въпреки радостта от щастливата промяна, той проявил презрение към непостоянството, или по-скоро — към налудността на парижани. След като първенците от парламента били оценили главата му, все едно е всепризнат крадец, почти всички по своя воля пожелали да имат честта да се ползват от неговото благоволение; твърде скоро същият този парламент осъдил задочно принц Дьо Конде на смърт — промяна, естествена за подобни времена и извънредно унизителна, понеже с решения бивал уязвен човек, чиито грехове съдниците тъй дълго споделяли.

А станало тъй, че кардиналът, настоял за осъждането на Конде, омъжил за неговия брат принц Дьо Конти една от племенниците си: доказателство за предстоящата неограничена власт на първия министър.

Кралят обединил парламентите от Париж и от Понтоаз; свикването на камарите било забранено. Парламентът се опитал да изрази неодобрение; един съветник влязъл в затвора, неколцина били изселени; парламентът замлъкнал — всичко вече се било променило.

[1] Мярка за тегло, по-малко от половин килограм. — Б.пр. ↑

Глава VI.
Състояние на Франция до смъртта на кардинал Мазарини през 1661 г.

Докато държавата се раздирала отвътре, била също нападната и отслабена отвън: спечеленото в битките при Рокроа, Ланс и Ньордлинген било изгубено; важната област при Дюнкерк (септември 1652 г.) била отново завзета от испанците; те прогонили французите от Барселона и си възвърнали Чезале в Италия (октомври 1652 г.).

И все пак, независимо от разправиите покрай гражданската война и натиска от водената от чужденци, кардинал Мазарини имал умението и късмета да сключи знаменития Вестфалски мир, покрай който императорът и Империята продали на краля, на френската корона суверенитета над Елзас срещу три милиона ливри, платими на ерцхерцога, сиреч — около три днешни милиона. Чрез този договор, станал основа на всички други договори, за баварския дом било учредено ново избирателно право; правата на всички владетели и имперски градове, привилегиите дори на най-дребните германски благородници били потвърдени; властта на императора била силно ограничена; в съдружие с шведите французите станали законодатели на Империята. Тази слава за Франция поне отчасти се дължала на шведското оръжие. Густав Адолф вече бил разтърсил Империята; неговите пълководци увеличили своите завоевания под управлението на дъщеря му Кристина; неговият генерал Врангел бил готов да навлезе в Австрия; граф Фон Кьонигсмарк бил господар на половината Прага и бил обсадил другата половина, когато настъпил мирът. Императорът бил притиснат тъй лошо само срещу някакъв си милион годишно, изплащан от Франция на шведите.

Затова и Швеция получила при договорите по-големи предимства от Франция: тя спечелила Померания, множество области и доста пари; заставила императора да остави в ръцете на лутераните бенефиции, принадлежали преди на римокатолиците. Рим изпищял, че това е безбожие и заявил, че предават божествената кауза; протестантите се гордеели, че са осветили настъпилия мир, като са обрали папистите: всеки се ръководел единствено от интереса си.

Испания не взела никакво участие в мирните споразумения, и то не без основание; испанското правителство наблюдавало тънещата в граждански сблъсъци Франция и се надявало да се възползва от нейното разделение; освободените германски войскари се спуснали да помагат на испанците: подир Мюнстерския мир императорът прехвърлил във Фландрия само за четири години към трийсет хиляди човека. Това било явно нарушение на договорите — но пък те неизменно толкова се и спазват.

Още в началото на преговорите във Вестфалия мадридските управляващи успели ловко да сключат сепаративен мир с Холандия: испанската монархия в крайна сметка силно се радвала, че онези, спрямо които тъй дълго се била отнасяла като към бунтовници, недостойни за прошка, вече няма да й бъдат врагове, пък макар и да получават суверенитет. Тези републиканци увеличили богатствата си и укрепили величието и спокойствието си, уреждайки въпросите с Испания, без да късат с Франция.

Били толкова могъщи, че при една война с Англия, избухнала подир известно време, изкарали в морето сто бойни кораба; победата току се колебаела между английския адмирал Блек и холандския адмирал Тромп; двамата били в морето това, което Конде и Тюрен — на сушата. По онова време Франция едвам можела да изведе в морето десет корабчета с по петдесет оръдия; нейната марина била все по-жалка.

И така, през 1653 г. Луи XIV се оказал абсолютен господар на едно все още олюляващо се от трусовете кралство, тънещо във всеобхватни административни безредици, но не лишено от възможности[1], чийто единствен съюзник била Савоя, ако ставало дума за нападателна война, и което нямало външни неприятели, освен Испания, която тогава се намирала в по-лошо състояние и от Франция. Всички французи, взели участие в гражданската война, били вече покорни, ако изключим принц Дьо Конде и неколцина около него, като малцина измежду тях му били останали верни от приятелски чувства и от великодушие, например граф Дьо Колини и Бутвил, а останалите — просто защото дворът не пожелал да им плати достатъчно.

Конде станал генерал в испанската армия, но не могъл да съживи сила, която самият той бил отслабил с избиването на пехотинците при Рокроа и Ланс: бил заставен да води бой редом с нови войници, които не съумял да овладее, против закалени френски полкове, свикнали да побеждават под неговото водачество, оглавени от Тюрен.

За Тюрен и за Конде е било съдба да бъдат винаги победители, ако се сражават съвместно начело на французи, и да бъдат победени, когато оглавяват испанци.

Тюрен едва успява да спаси останките от испанската армия подир битката при Ретел, когато като бивш генерал на краля на Франция е станал помощник на испански генерал; принц Дьо Конде бива сполетян от същата съдба при Арас. Двамата с ерцхерцога държат под обсада този град: Тюрен ги обсажда в собствения им лагер и пробива редиците им; бойците на ерцхерцога побягват; поддържан от два полка французи и мъже от Лотарингия, Конде сам удържа напора на войските на Тюрен; докато ерцхерцогът бяга, той побеждава маршал Д’Окенкур, отблъсва маршал Дьо Лаферте и се оттегля триумфално, прикривайки оттеглянето на сразените испанци. Тъкмо затова кралят на Испания му пише дословно: „Узнах, че всичко е било изгубено и че вие сте съхранили всичко.“

Трудно е да се каже как се губят или печелят битки; със сигурност обаче Конде е бил сред най-великите пълководци, съществували някога, а ерцхерцогът и съветниците му не са пожелали през този ден да направят нищо от онова, което Конде бил предложил.

Тюрен се прославя изключително покрай спасяването на Арас, пробитите редици и бягството на ерцхерцога; ставало е дума, че в посланието, написано от името на краля до парламента по случай тази победа (11 септември 1654 г.), целият успех за похода бива приписан на кардинал Мазарини и името на Тюрен изобщо не се споменава. Действително кардиналът се намирал тогава на няколко левги от Арас заедно с краля: дори бил влязъл в лагера при обсадата на Стьоне, превзет от Тюрен, преди да се насочи към Арас; военните съвещания били провеждани в присъствието на кардинала. На това основание той си приписал почестите за събитията и с тази суетност дотам станал за смях, че не му помогнал и авторитетът на длъжността първи министър.

Кралят не присъствал на битката за Арас, а е можело да се случи: той отишъл в траншея при обсадата на Стьоне; кардиналът обаче не искал той да се излага на опасност, тъй като и покоят в държавата, и могъществото на първия министър несъмнено били обвързани с неговата личност.

Тази не особено бурна война се ръководела от Мазарини, абсолютно властващ над Франция и над младия крал, а от другата страна — от дон Луис де Харо, управляващ Испания и Фелипе IV, като и двамата действали от името на господарите си. Из света още изобщо не се говорело за Луи XIV, а никога не било ставало и дума за краля на Испания: по онова време една-единствена коронована глава в Европа притежавала своя собствена слава — само Кристина, кралицата на Швеция, управлявала самолично и поддържала честта на престола, който бил изоставен, опозорен или непознат в другите държави.

Кралят на Англия Чарлс II, който бил бежанец във Франция заедно с майка си и с брат си, блуждаел из страната ту нещастен, ту обнадежден. Един обикновен гражданин бил покорил Англия, Шотландия и Ирландия. Кромуел, този узурпатор, достоен за кралска власт, бил приел името „протектор“, а не името „крал“, понеже англичаните знаели докъде трябва да се простират правата на техния крал, а нямали понятие какви са границите на властта на един протектор.

Той заякчил властта си, умеейки своевременно да я ограничава: не се захванал с привилегиите, към които народът бил привързан; така и не довел военни лица в границите на Лондон; не постановил никакъв данък, който да предизвика недоволство; не дразнел очите с прекомерен разкош; не си позволил никакви удоволствия; не натрупал никакви богатства; постарал се правосъдието да бъде спазвано с безпощадно безпристрастие, без да се прави разлика между великите и дребните.

Братът на Панталеоне Са, посланик на Португалия в Англия, сметнал, че безочието му ще остане ненаказано, понеже личността на брат му е свещена, и наругал лондонски граждани, дори наредил да убият едного, за да си отмъсти за съпротивата на останалите; той бил осъден и обесен. Кромуел можел да го помилва, но оставил да го екзекутират, подир, което подписал договор с посланика.

Повече от всякога търговията се развивала свободно и процъфтявала; повече от всякога забогатяла цяла Англия. Победоносните й флоти правели името й уважавано по всички морета; в това време Мазарини се стремял единствено към власт и богатство — оставял правосъдието, търговията, марината, та дори и финансите да линеят. Бил господар на Франция, както Кромуел на Англия, подир гражданска война, можел да направи за управляваната от него страна същото, което Кромуел правел за своята, — ала бил чужденец, пък и душата на Мазарини, макар и не варварска като душата на Кромуел, не притежавала и Кромуеловото величие.

Всички европейски нации, които не се били стремили към съюз с Англия при Джеймс I и при Чарлс I, пожелали да сключат такъв съюз с протектора. Дори кралица Кристина, макар да била възмутена от обезглавяването на Чарлс I, се съюзила с тиранина, когото уважавала.

Мазарини и дон Луис де Харо всячески се стараели да постигнат политическо съгласие с протектора: известно време той се наслаждавал на удовлетворението да наблюдава как го ласкаят двете най-могъщи кралства в християнската общност.

Испанският първи министър му предложил заедно да превземат Кале; Мазарини го увещавал да обсадят Дюнкерк и да му предаде града. Кромуел трябвало да избира между слабите места на Франция и на Фландрия. Конде също силно се стремял да го спечели; протекторът обаче не пожелал да се обвързва с един благородник, който вече разполагал единствено с името си, без подкрепа във Франция и без власт при испанците.

Кромуел откликнал на призивите на Франция, ала без да сключи някакъв договор и без да уговаря предварителна делба: той се стремял да възвиси своето узурпаторство с по-внушителни начинания. Намеренията му били да откъсне Мексико от испанците; те обаче научили за това навреме. Все пак адмиралите на Кромуел им отнели Ямайка (май 1655 г.), един остров, който и досега принадлежи на англичаните и им осигурява търговския път към Новия свят. Едва подир експедицията до Ямайка Кромуел подписал договора с краля на Франция, но без да се споменава Дюнкерк. Протекторът водил преговорите като с равен; той принудил краля да го нарича свой брат в писмата (8 ноември 1655 г.); неговият секретар подписал преди френския пълномощник преписа от договора, който останал в Англия; всъщност преговарял дори като че имал предимство — заставил краля на Франция да изведе от своята държава Чарлс II и херцога на Йорк, внуци на Анри IV, на които Франция дължала право на убежище. Едва ли може да бъде направена по-голяма жертва на честта пред късмета.

Докато Мазарини издействал този договор, Чарлс II пожелал да се ожени за една негова племенница. Положението на този принц не било никак добро — затова и постъпвал тъй, затова и получил отказ: имало дори подозрения, че кардиналът се опитал да омъжи за сина на Кромуел онази, която отказал на краля на Англия. Със сигурност поне знаем, че когато впоследствие пътят към престола на Чарлс II се поочертал, отворил пак дума за този брак; в случая обаче на свой ред бил разочарован.

Майката на двамата високоблагородни братя Анриет Френска, дъщеря на Анри Велики, останала без никакво състояние във Франция, стигнала дотам, че замолила кардинала поне да уреди Кромуел да й изплати вдовишкото наследство. Връх на болезнените унижения било да проси препитание от оня, който бил пролял кръвта на съпруга й на ешафода. Мазарини вяло се застъпил пред Англия за тази кралица и й съобщил, че не е постигнал нищо. Тя тъй си и останала в нищета, със срама, че била търсила милост от Кромуел, докато децата й отишли във войските на Конде и на дон Хуан Австрийски да карат въоръжена служба против изоставилата ги Франция.

Прогонени от Франция, децата на Чарлс I намерили приют в Испания. Испанските управляващи надигнали глас из всички дворове, особено в Рим, както устно, така и писмено, срещу кардинала, който според тях обръщал гръб и на Божиите, и на човешките закони, на честта и на религията, заради убиеца на един крал, и прогонил от Франция Чарлс II и херцога на Йорк, братовчеди на Луи XIV, само за да се понрави на палача на техния баща. В отговор на писъците на испанците били изкарани наяве предложенията, които самите те били отправили към протектора.

Войната във Фландрия продължавала с неравен успех. След като обсадил Валансиен заедно с маршал Дьо Лаферте, Тюрен преживял същия неуспех като Конде при Арас. Подпомогнат от дон Хуан Австрийски, по-достоен от ерцхерцога да се сражава редом с него, принцът пробил редиците на маршал Дьо Лаферте, пленил го и отървал Валансиен. Тюрен повторил действията на Конде при подобен на претърпения неуспех (17 юли 1656 г.), спасил победената армия и навсякъде се опълчил срещу неприятеля; дори месец по-късно обсадил и превзел градчето Ла Капел. Може би за пръв път победена армия си позволила да осъществи обсада.

Тези толкова възхитителни действия на Тюрен, покрай които и превземането на Ла Капел, били засенчени от още по-внушителни действия на принц Дьо Конде (април 1657 г.). Тюрен тъкмо бил започнал обсадата на Камбре, когато Конде, следван от две хиляди души кавалерия, пробил редиците на обсаждащите, помел всичко, което можело да го спре, и влязъл в града. Тамошните жители посрещнали на колене своя освободител. Ето как двамата мъже в ролите си на противници разгръщали възможностите на своите дарби. Будели възхищение и с отстъпленията, и с победите си, с положителните си постъпки, та и с погрешните, от които винаги намирали изход. Уменията им непрестанно променяли напредъка на едната или на другата монархия; ала слабите финанси на Испания и на Франция били пречка за техните успехи.

Най-накрая съюзничеството с Кромуел осигурило на Франция по-явно надмощие: от една страна адмирал Блек подпалил галеоните на испанците край Канарските острови и така погубил единствените средства, които можели да решат изхода на войната; от друга страна двайсет английски кораба се установили около пристанището Дюнкерк, като шест хиляди опитни войници, участвали в английската революция, подсилили армията на Тюрен.

Тъй Дюнкерк, най-важният център на Фландрия, бил обграден и по море, и по суша. Конде и дон Хуан Австрийски скупчили всички свои сили и настъпили, за да му окажат помощ. Цяла Европа наблюдавала събитието. Кардинал Мазарини отвел Луи XIV до бойното поле, без да допусне той да навлезе в него, макар да бил почти двайсетгодишен. Владетелят останал в Кале. Там Кромуел му проводил пищно пратеничество, оглавено от неговия зет лорд Фалкъмбридж. Кралят изпратил да го пресрещнат херцог Дьо Креки и Мансини, херцог Дьо Ньовер, племенник на кардинала, заедно с двеста благородници. Мансини предал за протектора послание от кардинала. Писмото е забележително; Мазарини заявява, че е „опечален, задето не може лично да засвидетелства уважението си към най-великия мъж на света“. Така се изразил той за убиеца на зетя на Анри IV, които се падал роднина по сватовство на неговия господар Луи XIV.

Междувременно маршал Дьо Тюрен нападнал испанската — всъщност фландърската — армия при Дюните. Тя била водена от дон Хуан Австрийски, син на Фелипе IV и на една комедиантка, който две години по-късно се сродил с Луи XIV. Принц Дьо Конде също бил в тази армия, но не той я водел; за Тюрен не било трудно да извоюва победа. Шестте хиляди англичани допринесли за успеха, който бил пълен (14 юни 1658 г.). Двама английски принцове, бъдещи крале, станали през този ден още по-нещастни заради намесата на Кромуел.

Геният на великия Конде останал безпомощен против най-добрите бойци на Франция и на Англия. Испанската армия била унищожена; скоро и Дюнкерк се предал. Кралят и неговият министър побързали да дойдат, за да присъстват на влизането на гарнизона. Кардиналът не допуснал Луи XIV да се прояви нито като герой, нито като крал: той не разполагал с пари, които да раздаде на войниците; едвам го обслужвали: когато бил в армията, се хранел при Мазарини или при маршал Дьо Тюрен. Това пренебрежение към кралското достойнство не било поради наклонност на Луи XIV да пренебрегва разкоша, а поради недоброто му положение, поради стремежа на кардинала да запазва за себе си блясъка и властта.

Луи влязъл в Дюнкерк само колкото да го предаде на лорд Локхарт, пълномощника на Кромуел. Мазарини потърсил някаква хитрина, за да не спази договора и да не предаде областта; Локхарт обаче отправил заплаха и английската твърдост възпрепятствала италианската ловкост.

Доста лица уверяват, че кардиналът, който си бил приписал събитието при Арас, понечил да увещава Тюрен да му отстъпи и честта за битката при Дюните: Дю Бек-Крепен, граф Дьо Море, от името на министъра предложил на пълководеца да напише писмо, според което да излезе, че кардиналът самичък е определил как да бъде проведено сражението. Тюрен посрещнал с презрение тези попълзновения и не пожелал да съчини признание, което би било срам за един военен водач и подигравка за човек с църковен сан. След като проявил тази слабост, Мазарини проявил и друга — до самата си смърт не можел да понася Тюрен.

Покрай този първи триумф кралят се разболял в Кале и доста дни бил на крачка от смъртта. Всички придворни веднага се спуснали към Негово Височество брат му. Мазарини засипал с любезности, ласкателства и обещания маршал Дю Плеси-Прален, бившия наставник на младия принц, както и неговия любимец граф Дьо Гиш. В Париж се оформила заговорническа групичка, която се осмелила да напише до Кале донос срещу кардинала. Той взел мерки, за да напусне кралството, и поприкрил огромните си богатства. Един знахар от Абвил излекувал краля с билково вино, което според дворцовите лекари било отрова (1658). Човечецът сядал до леглото на краля и говорел: „Ето едно много болно момче, ама няма да умре.“ Щом той се оправил, кардиналът изпратил в изгнание всички, които участвали в заговори против него.

13 септември 1658 г. Само няколко месеца по-късно на петдесет и пет годишна възраст умрял Кромуел, тъкмо когато се канел да утвърди своята мощ и славата на своята нация. Той бил унизил Холандия, наложил условията в договор с Португалия, победил Испания и накарал Франция да се съюзи с него. Наскоро бил казал, научавайки за надменността, проявена от неговите адмирали в Лисабон: „Искам английската република да бъде също толкова уважавана, колкото някога е била уважавана римската република.“ Лекарите му съобщили, че ще умре. Не зная дали е вярно, че тогава се проявил като възторжен пророк и им отговорил, че Бог ще стори чудо за него. Неговият секретар Търлоу заявява, че бил казал: „Природата е по-могъща от лекарите.“ Това са думи не на пророк, а на извънредно разумен човек. Може също тъй да е бил уверен, че лекарите сигурно се лъжат, и да е искал — в случай че оцелее — да пожъне пред своя народ славата как е предвидил оздравяването си, и съответно личността му да стане още по-уважавана, та дори и свещена.

Погребали го като законен монарх и оставил в Европа спомен за един неустрашим, често фанатичен, понякога коварен мъж, за един узурпатор, съумял да царува.

Кавалер Темпъл твърди, че преди смъртта си Кромуел желаел да се съюзи с Испания против Франция и да получи Кале с помощта на испанците, както овладял Дюнкерк благодарение на французите: едва ли нещо би било по-близко до нрава и до политиката му; така е щял да стане любимец на английския народ, ограбвайки една подир друга две нации, еднакво ненавиждани от неговата. Смъртта съкрушила великите му намерения, тиранията му и величието на Англия.

За отбелязване е, че френският двор носил траур за Кромуел и че Нейно Височество единствена не оказала тази чест на паметта на убиеца на един крал, който бил неин роднина.

Вече знаем как Ричард Кромуел наследява мирно и без противоречия протектората на своя баща, както Уелски принц би унаследил крал на Англия. Ричард е ясен довод за това как от нрава на само един човек често може да зависи съдбата на цяла държава. Той имал съвсем различно мислене в сравнение с Оливър Кромуел — мекота и гражданска отговорност, нищо подобно на яростната неустрашимост, която жертва всичко пред своите интереси. Можел е да запази постигнатото от усилията на своя баща, ако би желал да разпореди да бъдат убити трима-четирима от висшите армейски чинове, които са се противопоставяли на въздигането му: той предпочел да се откаже от управлението, вместо да властва чрез убийства; живял самотен, та дори забравен, до деветдесетгодишна възраст в страната, чийто суверен е бил за няколко дни. Подир отхвърлянето на протектората той попътувал из Франция. Знае се как в Монпелие принц Дьо Конти, брат на великия Конде, го заговорил, без да го познава, и му рекъл един ден: „Оливър Кромуел беше велик човек, само дето синът му Ричард е нищожество, което не успя да се порадва на плодовете от престъпленията на своя баща.“ Ала този Ричард е живял щастлив, докато родителят му никога не е познал щастието.

Малко преди това Франция става свидетелка и на друг пример, много по-паметен, за пренебрегването на една корона. Кристина, кралицата на Швеция, идва в Париж. Възхищават се в нейно лице на една млада кралица, отказала се на двайсет и седем години от властта, за която е била достойна, за да живее свободно и спокойно. Срамота е, дето протестантски писачи се осмеляват да твърдят, при това без никакви доказателства, че тя е предала короната поради невъзможността да я запази вече: та тя е имала подобно намерение още когато е била двайсетгодишна и то е зреело седем години. Нейната решителност, тъй възвишена в сравнение с пошлите представи, тъй дълго обмисляна, би трябвало да затвори устата на онези, които я упрекват в лекомислие и несамоволна абдикация: та нали едното обвинение унищожава другото, — но така е, великото винаги следва да бъде нападано от дребнавите умове.

За да се запознаем с уникалния гений на тази кралица, достатъчно е да прочетем нейните писма. Тъй казва тя в едно от тях, писано до Шаню, който е бил посланик на Франция при нейното управление: „Владях без великолепие, напускам с лекота. Подир всичко това не се безпокойте за мен; благополучието ми не зависи от късмета.“ Тя пише също и до принц Дьо Конде: „Почитта Ви е също тъй важна за мен, колкото короната, която съм носила. Ако с отхвърлянето й ставам по-малко достойна според Вас, то признавам, тъй силно лелеяният от мен отдих ми струва скъпо; и все пак не бих се каяла, задето го откупих с цената на една корона, и не бих осквернила една според мен прекрасна постъпка с предателско съжаление; ако ли пък осъждате това мое действие, за свое извинение ще Ви кажа, че не бих изоставила благата, дадени ми от съдбата, стига да ги смятах необходими за моето щастие, и дори бих се домогвала до властване над целия свят, ако бях тъй уверена в успеха или в смъртта си, както би бил великият Конде.“

Ето каква е била душата на тази тъй необичайна личност; ето какъв е бил нейният стил на нашия език, който тя рядко е говорила. Знаела е осем езика; била е последователка и приятелка на Декарт, починал в Стокхолм в нейния дворец, след като не успява да получи пенсия във Франция, където произведенията му са забранени тъкмо заради стойностните неща в тях. Била е привлякла в Швеция всички, които са можели да я просветят: поради скръб, че не се намерил такъв сред нейните поданици, й се отщяло да властва над един преимуществено военен народ — сметнала, че си струва по-скоро да живее сред мислещи хора, отколкото да управлява хора без образование или без гений. Дала простор на всички изкуства в един климат, където дотогава те били непознати. Намерението й било да се оттегли сред тях в Италия. Дошла във Франция само пътьом, понеже тези изкуства вече се зараждали в нея: желанието й било да се установи в Рим. С тази цел изоставила лутеранската религия и приела католическата; и едната, и другата й били безразлични, просто не се поколебала привидно да възприеме обичаите на народа, сред който искала да прекара живота си. Напуснала кралството си през 1654 г. и публично сменила вярата си в Инсбрук. Очаровала френския кралски двор, макар да нямало ни една жена, чийто гений да се доближава до нейния. Кралят се срещнал с нея и й отдал големи почести, ала почти не разговарял с нея: бил израснал без добро образование, а поради вродения си здрав разум бил срамежлив.

Повечето жени и придворни съзрели в тази кралица философ само това, че прическата й се отличавала от френските и че не танцувала добре. Тя била порицана, когато при едно поредно пътуване наредила да убият във Фонтенбло Моналдески, нейния оръженосец. Какъвто и грях да е бил извършил спрямо нея, след като се била отказала да властва, трябвало да потърси правосъдие, а не да го раздава. Тя не е била кралица, наказваща поданик, а жена, завършила галантна връзка с убийство; един италианец убива друг по заповед на една шведка в дворец на краля на Франция. Никой не бива да бъде умъртвяван, освен по закон: в Швеция Кристина не би имала право да убие, когото и да било; със сигурност онова, което би било престъпление в Стокхолм, не подобава да бъде сторено във Фонтенбло. Оправдалите това действие заслужават да бъдат под властта на подобни господари. Това безсрамие, тази жестокост помрачават философията на Кристина, заради която тя напуска своя трон. Тя би била наказана в Англия, както и във всяка страна с безспорни закони; Франция обаче си затваря очите пред това предизвикателство спрямо властта на краля, спрямо правото на народите, спрямо човечността.

Подир смъртта на Кромуел и оттеглянето на неговия син Англия остава една година сред бъркотията на безвластието. Карл Густав, комуто кралица Кристина е предала кралство Швеция, държи в страх северните територии и Германия; император Фердинанд III е умрял през 1657 г.; седемнайсетгодишният му син Леополд вече крал на Унгария и на Бохемия, не бива избран за крал на римляните, докато баща му е жив. Мазарини решава да се опита да направи Луи XIV император: това намерение е просто химера; било е необходимо избирателите да бъдат насилени или подкупени. Франция не е била нито достатъчно силна, за да завоюва империята, нито достатъчно богата, за да я изплати; затова и първите опити, направени във Франкфурт от маршал Дьо Грамон и от Лион, са изоставени още в началото — Леополд бива избран. Единствен пробив в политиката на Мазарини е да се споразумее с германските владетели да бъдат спазвани мюнстерските договорености и така да бъде ограничена ролята на императора в Империята.

След сражението при Дюните Франция е призната за могъща навън поради славата на своите оръжия и поради състоянието, в което са се намирали другите нации: отвътре обаче тя страда; пари липсват; нужен е мир.

При християнските монархии нациите почти никога нямат интерес от войните на своите суверени; наемните войски, набрани по заповед на даден първи министър, водени от съответен генерал, който се подчинява напълно на този първи министър, участват в различни разорителни действия, без кралете, от чието име се сражават, да имат надеждата или дори намерението да заграбят чужд патримониум: победилият народ никога не се възползва от останките на победения; той си плаща за всичко; той страда и при надмощие на оръжието, и при поражение; мирът му е също тъй необходим подир най-великата победа, както и ако врагът е завзел крайграничните му територии.

За да може да се наслаждава благополучно на своето министерстване, на кардинала му били нужни две неща: да осигури мир и спокойствие на държавата посредством брачен съюз на краля. Заговорите през време на владетелското заболяване му били разкрили колко необходим е наследник на трона за величието на първия министър: покрай тези разсъждения той започнал да се стреми бързо да ожени Луи XIV. Имало две добри възможности — дъщерята на краля на Испания и принцесата на Савоя. Сърцето на краля било спечелено от друга; той бил влюбен в госпожица Мансини, една от племенничките на кардинала: понеже имал нежно сърце и твърда воля, както бил отдаден на страстта и неопитен, можело като нищо да се ожени за своята любовница.

Госпожа Дьо Мотвил, фаворитка на кралицата майка, чиито мемоари звучат извънредно достоверно, твърди, че Мазарини се изкушавал да остави любовта на краля да се развива на воля и да настани своята племенница на престола. Вече бил омъжил друга своя племенница за принц Дьо Конти, както и една — за херцог Дьо Меркьор; онази, която Луи XIV обичал, била поискана за съпруга от краля на Англия: това били все титли, оправдаващи подобно честолюбие. Той умело подхванал разговор с кралицата майка: „Боя се доста, че кралят много силно желае да се ожени за моята племенница.“ Кралицата познавала добре първия министър и разбирала, че желае онова, от което уж се бои: тя му отговорила с високомерието на принцеса с австрийска кръв, като потомка, съпруга и майка на крале, а също тъй с нелюбезността, която й вдъхвал от известно време първият министър, проявяващ видима независимост спрямо нея. Тя му казала: „Ако кралят се окаже способен на подобна низост, аз ще застана с втория си син начело на цялата нация против краля и против вас.“

Твърди се, че Мазарини никога не простил този отговор на кралицата; възприел обаче поведение, следващо нейното мнение; за него вече било чест и достойнство да се опълчи срещу страстта на Луи XIV. Властта му не се нуждаела за опора от кралица с неговата кръв: той дори се опасявал от нрава на своята племенница, а и сметнал, че заздравява министърското си положение, отбягвайки опасната слава да възвеличи твърде силно своя род.

Той бил изпратил още през 1656 г. Лион в Испания със заръката да сключи мир и да поиска инфантата, ала дон Луис де Харо смятал, че макар Испания да е слаба, Франция не е кой знае колко по-добре, и отхвърлил предложенията на кардинала. Инфантата, дъщеря от първия брак, била пазена за младия Леополд. Кралят на Испания Фелипе IV имал тогава от втория си брак само един син, чието лишено от добро здраве детство налагало опасения за живота му. Стремежът бил инфантата, която можела да се окаже наследница на толкова голяма държава, да придаде правата си на австрийския дом, а не на вражески род; в крайна сметка обаче Фелипе IV имал и друг син, дон Фелипе Просперо, а й съпругата му била отново бременна, та опасността инфантата да бъде обвързана с краля на Франция му се сторила не тъй голяма, а сражението при Дюните сочело потребността от мир.

Испанците обещали инфантата и поискали примирие. Мазарини и дон Луис се срещнали на границата между Испания и Франция, на Фазановия остров (1659). Макар темата на съвещанията им да била бракът на един крал на Франция и постигането на мир, изминал повече от месец, през който се уреждали старшинствата и церемониите. Кардиналите се представяли за равни на кралете и по-високостоящи от останалите владетели; Франция претендирала не без основание да се смята за по-изтъкната от другите сили: ала дон Луис де Харо изискал пълно равенство между Мазарини и себе си, между Франция и Испания.

Съвещанията траяли четири месеца. Мазарини и дон Луис разгърнали всичките си политически способности: кардиналът се отличавал с хитроумие, а дон Луис — с мудност. Първият никога не давал дума, вторият винаги се изразявал двусмислено. Геният на министъра италианец се състоял в умението да изненадва; геният на испанеца бил в това да не допуска нещо да го изненада. Твърди се, че той бил казал за кардинала: „Той има един голям политически недостатък: все гледа да измами.“

Такива са превратностите в човешката съдба, че днес няма и две точки от прословутия Пиренейски договор, които да са спазени. Кралят на Франция си запазва Русийон, който и без този мир е щял да си остане негов; колкото до Фландрия обаче, испанската монархия не притежава вече нищо. Тогава Франция е била в безусловно дружески отношения с Португалия; това вече не е така: всичко се е променило. Но дори дон Луис де Харо да е казал, че Мазарини умее да мами, впоследствие се е изтъквало, че е умеел да предвижда. От дълго време е подготвял родовия съюз между Франция и Испания; цитират едно прословуто негово послание, писано по време на мюнстерските преговори: „Ако Прехристиянския крал би могъл да има за зестра Нидерландия и Франш Комте, женейки се за инфантата, то бихме могли и да се надяваме на наследствено придобиване на властта над Испания, какъвто и отказ да накарат инфантата да заяви; при това няма да се наложи и да чакаме дълго, тъй като това би се осуетило единствено от оцеляването на нейния брат принца.“ Въпросният принц тогава е бил Балтасар, който умира през 1649 г.

Естествено, кардиналът грешал, смятайки, че Нидерландия и Франш Комте биха били дадени при омъжването на инфантата. За нейна зестра не бива определен дори и един град; напротив, на испанската монархия биват върнати значими завоювани градове като Сент Омер, Ипър, Менен, Уденард, а и други: все пак някои биват запазени. Кардиналът не греши, като смята, че един ден отказът ще бъде без значение; само дето онези, които му отдават чест за това предсказание, подразбират, че е предсказал и как принцът дон Балтасар ще умре през 1649 г., че после трите деца от втория брак ще си отидат невръстни, че Карлос, петото от всички тези момчета, ще умре, без да остави потомство, както и че този австрийски крал ще направи завещание в полза на внук на Луи XIV. Все пак кардинал Мазарини предвижда колко струват разните откази, ако мъжкото потомство на Фелипе IV погине; подир повече от петдесет години мнението му се потвърждава от някои необичайни събития[3].

Според брачния договор Мария Тереза, която можела да получи като зестра върнатите от Франция градове, донесла само петстотин хиляди златни екюта; кралят прахосал повече от това, отивайки да я посрещне на границата. Въпросните петстотин хиляди екюта, равни тогава на два милиона и половина ливри, все пак били повод за множество спорове между двамата първи министри. В крайна сметка Франция получила всичко на всичко сто хиляди франка.

Бракът не носел никакво друго редовно и реално предимство, освен мира — инфантата се отказала от всички права, които би могла да има над каквито и да било земи на своя баща; Луи XIV тържествено ратифицирал този отказ и после го предал в регистрите на парламента.

Тези откази и тези петстотин хиляди екюта зестра май били обичайни клаузи при обвързването на инфанти с крале на Франция. Кралицата Анна Австрийска, дъщеря на Фелипе III, била омъжена за Луи XIII при сходни условия; когато пък дали Изабела, дъщеря на Анри Велики, на Фелипе IV, крал на Испания, й била определена зестра към петстотин хиляди златни екюта, като нищо тъй и не било платено; излиза, че изобщо не е имало някаква полза от тия велики брачни съюзи: просто дъщери на крале се омъжвали за крале, почти без да получат сватбени подаръци.

Лотарингският херцог Карл IV, от когото Франция и Испания можели с основание да се оплакват, или пък той от тях, бил упоменат в договора, но само като нещастен владетел, наказан, понеже не бил страшен. Франция му връщала територията, обаче разрушавала Нанси и му забранявала да разполага с войски. Дон Луис де Харо накарал кардинал Мазарини да приеме и помилва принц Дьо Конде, като заплашил, че иначе ще му даде суверенитет над Рокроа, Катле и други населени места, които той владеел. Така Франция спечелила едновременно тези градове и великия Конде. Той изгубил поста си на главен церемониалмайстор на кралския дом, впоследствие даден на сина му, и се завърнал едва ли не само понесъл славата си.

Чарлс II, по право крал на Англия, тогава по-нещастен дори от херцога на Лотарингия, навестил Пиренеите, където се решавали нещата около мира. Той замолил за помощ дон Луис и Мазарини. Надявал се техните крале, негови братовчеди, съвместно да се осмелят най-сетне да подкрепят с отмъщение една обща за всички суверени кауза, след като Кромуел вече го нямало; ала дори не успял да се срещне нито с Мазарини, нито с дон Луис. Локхарт, пълномощникът на английската република, се намирал в Сен Жан дьо Люз и все още будел уважение, дори подир смъртта на протектора; опасявайки се да не разгневят англичанина, двамата първи министри отказали да се видят с Чарлс II. Те смятали, че възстановяването му е невъзможно; действително, макар и затънали в разногласия, всички английски фракции съвместно отричали възможността да признаят отново крале. И двамата сбъркали: само след няколко месеца съдбата осъществила онова, което тези двама ръководители можели да предприемат за своя слава. Чарлс бил поканен в държавата си от самите англичани, без нито един потентат от Европа някога да се е застъпил както против убийството на бащата, така и за да улесни установяването на сина. Двайсет хиляди граждани го посрещнали сред полята край Доувър и паднали на колене пред него. Старци, присъствали на събитието, са ми разказвали, че почти всички ронели сълзи. Надали някога е имало по-затрогваща гледка или по-внезапен революционен обрат (юни 1660 г.). Промяната станала за по-кратко време, отколкото било нужно за подписването на Пиренейския договор; Чарлс II станал мирен властител над Англия преди още Луи XIV да е сключил официален брак.

Август 1660 г. Най-сетне кардинал Мазарини довел краля и новата кралица в Париж. Баща, оженил своя син, без да му предаде в ръцете неговата собственост, нямало да е по-различен от Мазарини; той се завърнал по-могъщ, по-ревниво пазещ своето могъщество и дори по-жадуващ почести от когато и да било. Настоял парламентът да проводи пратеници да го величаят и постигнал това. Нямало друг такъв случай в историята на монархията; но пък и не било достатъчно удовлетворение, като се има предвид какви злини му бил причинил парламентът. Престанал да се ръкува вън с благородниците по кръв, както преди. Оня, който се бил отнесъл с дон Луис де Харо като с равен, пожелал да се държи с великия Конде като с нисшестоящ. Вече се движел сред кралски разкош, освен гвардията го съпровождала рота мускетари, която оттогава била определена като втора рота на кралските мускетари. До него вече нямало свободен достъп: ако някой неблагоразумен придворен замолел краля за някакво благоволение, с него било свършено. Кралицата майка, закриляла тъй дълго и упорито Мазарини срещу Франция, нямала никакви права, понеже повече не се нуждаел от нея. Нейният син кралят, израснал в пълно подчинение спрямо първия министър, нямало как да премахне игото, което тя му била наложила, а сега — и на себе си; тя се покорявала на стореното от самата нея, а Луи XIV все още не се осмелявал да управлява, докато Мазарини бил жив.

Може да бъде простено на един първи министър за стореното от него зло, когато рулят на държавата е натикан посред бури в неговите ръце; при покой той носи вината за доброто, което не върши. Мазарини вършел добри неща само за себе си, за своето семейство или във връзка със себе си. За осем години абсолютно и спокойно могъщество, последвали окончателното му завръщане, та до смъртта му, не се откроили никакви славни или полезни дела; „Колеж де Катр Насион“ е основан с неговото завещание.

Той ръководел финансите като интендант на притеснен господар. Понякога кралят искал пари от Фуке, който отговарял: „Сир, в ковчежничеството на Ваше Величество няма нищо, но господин кардиналът ще ви даде заем.“ Ако смятаме в днешни пари, Мазарини е притежавал близо двеста милиона. Според множество мемоари натрупал известна част от тях със средства, принизяващи високопоставеното му положение. Има сведения, че делял с корабовладелците приходите от курсовете. Това така и не било доказано; холандците обаче го подозирали, а никога не е имало подобни подозрения спрямо кардинал Дьо Ришельо.

Твърдят, че преди смъртта го обхванали угризения, макар външно да си придавал смелост. Във всеки случай се опасявал за имуществото си и го дарил изцяло на краля, като се надявал, че кралят ще му го върне. Не се излъгал; подир три дни кралят му възстановил дареното. Най-сетне умрял (9 март 1661 г.) и май единствено кралят тъжал за него — владетелят вече умеел да прикрива чувствата си. Игото вече му било дотегнало и нямал търпение да властва: все пак пожелал да прояви чувствителност спрямо една смърт, благодарение на която получавал своя престол.

Луи XIV и дворът носили траур за кардинал Мазарини; това била необичайна чест, Анри IV я е оказал на паметта на Габриел д’Етре[4].

Тук няма да разискваме дали кардинал Мазарини е бил велик първи министър, или не: делата му говорят за себе си, бъдните поколения ще решат. Обичайно е да се приписват чудодейни духовни качества, та и едва ли не божествен гений на онези, които са управлявали империи с известен успех. Не висшата-прозорливост отличава държавниците, а нравът им. Стига само да имат здрав разум, почти всички хора се грижат за своите интереси. В това отношение, който и да е буржоа от Амстердам или от Берн е не по-малко наясно, отколкото Сеян, Хименес, Бъкингам, Ришельо или Мазарини — ала поведението и делата ни зависят единствено от даденостите на душата, а успехите се определят от късмета.

Ако например гений като папа Александър VI или неговият син Борджия би трябвало да превземе Ла Рошел, би поканил в своя лагер основните водачи, обвързвайки се със свещена клетва, и би се отървал от тях; Мазарини би проникнал в града със закъснение от две-три години, като би се домогвал до подкрепата на тамошните буржоа, разделяйки ги; дон Луис де Харо изобщо не би предприел подобно опасно начинание. Ришельо по примера на Александър построява дига в морето и влиза в Ла Рошел като завоевател; ала ако само приливът би се оказал по-висок или пък англичаните бяха побързали, Ла Рошел не би изгубил свободата си и Ришельо би се оказал просто безразсъден смелчак.

За нрава на хората можем да съдим по деянията им. Можем да изтъкнем, че душата на Ришельо е излъчвала надменност и отмъстителност, че Мазарини е бил мъдър, гъвкав и жаден за облаги. За да проумеем обаче доколко един първи министър има дух, трябва или да сме слушали често речта му, или да сме чели писаното от него. Често при държавниците се получава същото, което виждаме всекидневно при придворните — притежаващият дух се проваля, а оня, чийто нрав е по-търпелив, по-издръжлив, по-гъвкав и по-последователен, успява.

Когато четем писмата на кардинал Мазарини и мемоарите на кардинал Дьо Рец, с лекота се убеждаваме, че Рец има по-извисен ум: и все пак Мазарини е бил всемогъщ, а Рец е бил повален. Впрочем напълно вярно е и че един могъщ първи министър често може да е с посредствен дух, със здрав разум и с добър късмет; за да бъде обаче добър първи министър, трябва непременно да е устремен, да люби общественото благо. Велик държавник е оня, подир, когото в отечеството остават велики и полезни паметници.

Паметникът, който обезсмъртява кардинал Мазарини, е придобиването на Елзас. Той присъединява тази провинция към Франция тъкмо когато Франция беснее срещу него; съдбовно и странно е, че когато е най-преследван, приносът му за кралството е най-значителен, а не при покоя на абсолютната власт.

[1] „Жана д’Арк превърнала Франция в нация, настроена против англичаните… Луи XIV прави Франция държава, обърната срещу Европа… Фрондата не е притежавала ни един от тия творчески замисли; оттук идат неувереността и слабостта й. Луи XIV е имал представа що е държава, затова е твърд, решителен, затова изрича великото: Държавата, това съм аз! Смятало се е, че това е горделив израз, всъщност това е политическо възвание“ (Сен-Мар Жирарден[2]). — Б.фр.изд. ↑

[2] Франсоа Огюст Марк Жирарден (1801–1873) е десен либерал по убеждения, журналист и историк. — Б.пр. ↑

[3] Отказът на Анна Австрийска бил потвърден от областите с ранг на държави Кастилия и Арагон; отказът на Мария Тереза не им бил представен за потвърждение и това била една от главните причини казуистите и юрисконсултите, към които Карлос II се обърнал, да заявят, че потомците на Мария Тереза са законни наследници на испанската корона. — Б.а. ↑

[4] Любовница на Анри IV, която става херцогиня Дьо Бофор. — Б.пр. ↑

Глава VII.
Луи XIV управлява самолично. Той принуждава австрийския испански род да му отстъпи навсякъде първенството, а двора в Рим да му даде удовлетворение. Купува Дюнкерк. Помага на императора, на Португалия, на генералните щати, при него кралството процъфтява и става застрашително

Никога в никой двор не са се ширели повече интриги и надежди, отколкото при агонията на кардинал Мазарини. Претендиращите да са хубави жени се залъгвали, че ще въртят на пръста си двайсет и две годишния владетел, който поради любов стигнал дотам, че за малко не предложил короната на своята метреса; младите придворни смятали, че пак иде ред на властта на фаворитите; всеки от министрите се надявал да стане първи; никой дори не помислял, че един крал, възпитан без участие в ръководенето, ще се осмели да се нагърби сам с управлението. Мазарини бил удължил, колкото могъл, детството на монарха: съвсем отскоро се бил заел с образованието му, и то, понеже кралят бил пожелал да се образова.

Всички дотам не разчитали да бъдат управлявани от своя суверен, че сред онези, които дотогава били работили с първия министър, не се намерил и един да попита краля кога ще пожелае да ги изслуша. Те всички го попитали: „Към кого ще се обръщаме?“ А Луи XIV им отговорил: „Към мен.“ Още повече се изненадали, когато настойчивостта му не намаляла. Известно време той изпробвал силата си, тайно изпитвал своя кралски гений: бил взел решение и се придържал към него до сетния миг на живота си. Определил границите на властта на всеки един от министрите и разпоредил в уречени часове да му докладват за всичко, като им оказвал необходимото доверие по отношение на техния ресор и бдял над тях, за да не допусне прекомерни злоупотреби.

Госпожа Дьо Мотвил ни съобщава, че репутацията на краля на Англия Чарлс II, за когото се говорело как управлява сам, вдъхновила към това и Луи XIV. Дори да е тъй, той надминава многократно своя съперник и цял живот заслужава за себе си твърдението от първоначалните слухове за Чарлс.

Като начало въвел ред във финансите, объркани поради продължителното разбойничество; във войската бил възвърнат редът, както и във финансите; блясък и почтеност озарили двора; дори удоволствията станали ярки и величави: всички изкуства получили подкрепа и всички били пуснати в ход, за да славят краля и Франция.

Тук не е мястото да го представим в личния му живот, както и в ръководенето на правителството; това ще сторим отделно: нека само кажем, че простите поданици, които от смъртта на Анри Велики насам не били виждали истински крал и изпитвали ненавист към властта на първите министри, се изпълнили с възхищение и надежда, когато видели Луи XIV на двайсет и две години да върши онова, което Анри IV започнал да върши на петдесет. Ако Анри IV би имал първи министър, с него е щяло да бъде свършено, тъй като омразата срещу отделно частно лице би подигнало куп могъщи фракции. Ако Луи XIII не бе имал първи министър, слаботелесният, болнав владетел с изнемогваща душа би рухнал под тежестта. Луи XIV е можел без никаква опасност да има или да няма първи министър: от някогашните фракции тогава не е оставала и следа — във Франция имало само господар и поданици. Той първо показва, че стремежът му е да завоюва всякаква слава и че желае да бъде уважаван и отвън, също както и отвътре.

Някогашните европейски крале признават помежду си пълно равенство, което е съвсем естествено; ала кралете на Франция винаги са изтъквали първенството, заслужено от древността на рода и на кралството им; те са отстъпвали пред императорите единствено защото хората почти никога не са достатъчно дръзки, за да отрекат един дълговечен навик. Водачът на германската република, изборен владетел, сам не особено могъщ, безусловно застава пред всички суверени заради своята титла кайзер[1] и наследник на Шарльоман: германското канцлерство дори не се обръщало тогава към другите крале с титлата „величество“. Френските крале можели да оспорват първенството на императорите, понеже Франция била основала същинската Западна империя, която е запазена от Германия единствено по име: те не само притежавали върховенството на наследствената корона над изборното достойнство, а имали и предимството да бъдат последователно, без прекъсване, потомци на суверени, владели велика монархия векове наред, докато още в целия свят никой от днешните венценосни домове не се е бил въздигнал — те искали поне да имат първенство пред другите велики сили в Европа. В тяхно достойнство се използвала титлата „прехристиянски“; кралете на Испания пък се величаели като „католически“; откакто Карл V бил държал крал на Франция пленник в Мадрид, испанската гордост изобщо не признавала по-висш ранг. Англичаните и шведите, които днес не използват подобни пояснителни звания, се стремят да не признават особено това предимство.

Тези претенции някога бивали обсъждани в Рим: папите, раздаващи държави с були, смятали въз основа на това, че имат право и да провъзгласяват ранговете на короните. Този двор, където всяко нещо представлява церемония, бил трибуналът за определяне на суетите на величието: Франция винаги имала надмощие, когато била по-силна от Испания, — ала подир властването на Карл V Испания не била пропуснала нито една възможност, за да постигне приравняване. Спорът си оставал нерешен; крачка напред или назад в някакво шествие, кресло, поставено по-близо до олтара или до катедрата на проповедника, представлявали триумф и водели до титли, подсказващи изтъкването. Тези химери на почестта били до крайност тачени помежду коронованите, както дуелите пробуждали бяс у частните лица.

1662 г. Станало тъй, че при пристигането в Лондон на шведския посланик граф Д’Естрад, посланик на Франция, и барон Дьо Ватвил, посланик на Испания, се спречкали кой да мине пръв. Испанецът разполагал с повече пари и служители и получил подкрепа от английското население: наредил да убият конете на френските карети, а скоро хората на граф Д’Естрад, ранени и подгонени, оставили испанците да се движат триумфално напред с извадени шпаги.

Осведомен за оскърблението, Луи XIV отзовал своя посланик от Мадрид, прогонил испанския посланик от Франция, прекратил съвещанията във Фландрия относно граничните знаци и заявил на своя тъст крал Фелипе IV, че ако не признае върховенството на френската корона и не заличи безочието с тържествено удовлетворение, отново ще има война. Фелипе IV не искал да вкарва пак кралството си във война заради първенството на някакъв си посланик: той проводил граф Де Фуентес да заяви на краля във Фонтенбло пред всички чуждестранни представители във Франция (24 март 1662 г.), че „испанските представители не ще влизат тепърва в състезание с френските“. Това не било достатъчно, за да се изтъкне ясно предимството на краля, но било достатъчно като явно признание на испанската слабост. Този все пак горд двор дълго роптал заради унижението: оттогава доста испански пълномощници са подновявали някогашните претенции; в Неймехен те се преборват за равенство — ала с твърдостта си тогава Луи XIV постига явно надмощие в Европа, като показва до каква степен следва да се боят от него.

Едва-що приключил това дребно недоразумение тъй внушително, той проявява още по-голямо величие при друг случай, в който славата му сякаш не е тъй засегната. Във войните, дълго водени срещу Испания из Италия, младите французи били направили на сдържаните и завистливи италианци впечатление, че принадлежат на буйна нация: в Италия се гледало на заливащите я нации като на варвари, французите били възприемани като позабавил от другите варвари, но по-опасни, тъй като покрай тях навсякъде се разгръщали удоволствия и пренебрежение, а също тъй — разврат и оскърбления. Навсякъде се бояли от тях, особено пък в Рим. Херцог Дьо Креки, посланик при папата, възмутил римляните със своята надменност: прислужниците му — хора, неизменно довеждащи до крайности недостатъците на своите господари — вършели из Рим същите безобразия, които са тъй познати за недисциплинираната парижка младеж, смятаща за почетно задължение да напада всяка нощ стражите, бдящи над града.

Неколцина лакеи на херцог Дьо Креки взели, че се нахвърлили с шпаги на отряд корсиканци (това са гвардейци на папата, съдействащи при изпълнението на съдебните решения). Корпусът на корсиканците се засегнал и, подстрекаван тайно от дон Марио Киджи, брат на папа Александър VII, който мразел херцог Дьо Креки, обградил с оръжие дома на посланика (20 август 1662 г.). Стреляли по каретата на неговата съпруга, която тъкмо се прибирала в палата; убили един паж и ранили неколцина слуги. Херцог Дьо Креки напуснал Рим и обвинил роднините на папата и самия папа, че са поощрили убийството. Папата отлагал удовлетворението, колкото могъл, убеден, че с французите е достатъчно да мине време, та да се забравят нещата: подир четири месеца наредил да обесят един корсиканец и един стражар и прогонил от Рим губернатора, заподозрян, че е разрешил атентата; ала потресен разбрал, че кралят заплашва да обсади Рим, че вече вкарва войски в Италия, а маршал Дю Плеси-Прален е назначен за главнокомандващ. Историята се превърнала в разпра между нации и кралят желаел неговата да бъде уважавана. Преди да даде исканото удовлетворение, папата помолил да се намесят всички католически владетели; направил, каквото можал, за да ги настрои против Луи XIV; обстоятелствата обаче не били на страната на папата: империята била нападната от турците; Испания била силно заета покрай неприятна война с Португалия.

Римският двор само вбесил краля, без да може да му навреди. Парламентът от Прованс призовал папата към отговорност и разпоредил да бъде отнето авиньонското графство. В други времена тези оскърбления щели да доведат до отлъчвания от страна на Рим; това обаче били изхабени и вече смехотворни оръжия; папата трябвало да отстъпи: той бил заставен да изгони от Рим собствения си брат, да изпрати племенника си кардинал Киджи в качеството му на легат a latere, за да въздаде удовлетворение на краля, освен това премахнал корсиканската гвардия и издигнал в Рим пирамида с надпис, увековечаващ оскърблението и удовлетворението. Кардинал Киджи бил първият легат на римския двор, изпратен някога, за да иска прошка: дотогава легатите се появявали, за да налагат закони и да искат десятъци. Кралят не се задоволил със заличаването на обидата посредством мимолетни церемонии и също тъй мимолетни паметници (подир няколко години той разрешил пирамидата да бъде премахната); накарал също римския двор да обещае да върне Кастро и Ронсилионе на херцога на Парма, както и да овъзмезди херцога на Модена за правата му върху Комачо; така извлякъл покрай оскърблението внушителната чест да стане закрилник на италиански благородници.

Грижел се за достойнството си, но не забравял и да подсилва властта си. Добре ръководени от Колбер, финансите му позволили да купи Дюнкерк и Мардик от краля на Англия за пет милиона ливри при двайсет и шест ливри и десет су марката (27 октомври 1662 г.). Разточителният и беден Чарлс II за свой срам разпродал заплатеното с кръв от англичаните: впоследствие канцлерът му Хайд, обвинен, че е дал съвет или понесъл безропотно тази слабост, бил осъден на изгнание от английския парламент, който често наказва грешките на фаворитите, а понякога съди дори кралете.

1663 г. Луи наел трийсет хиляди човека да укрепят Дюнкерк откъм сушата и откъм морето. Между града и цитаделата бил изкопан резервоар, в който можели да се поместят трийсет военни кораба; едва-що англичаните били продали този град — и той станал основание за черни страхове у тях.

30 август 1663 г. Твърде скоро след това кралят принудил херцога на Лотарингия да му предаде укрепения град Марсал: клетият Карл IV, твърде прославен боец, ала слаб властник, непостоянен и непредпазлив, бил сключил договор, според който давал Лотарингия на Франция подир смъртта си, при положение че кралят му разрешал да вземе един милион, залагайки изоставяната от него област, като лотарингските владетели трябвало да бъдат признати за принцове с френска кръв. Този договор, напразно представен в парижкия парламент, довел единствено до нови непоследователни действия на херцога на Лотарингия, който направо бил щастлив да предаде Марсал и да разчита на милостта на краля.

Луи разширявал владенията си и в мирно време, като винаги бил готов да води война, укрепявал границите, поддържал дисциплината във войската, увеличавал нейния личен състав и често правел прегледи.

Тогава турците били голяма опасност за Европа; нападали както императора на Германия, тъй и венецианците. Още от Франсоа I политиката на кралете на Франция била да бъдат съюзници на турските императори, не само заради търговските предимства, а и за да не се въздига прекомерно австрийският дом: въпреки това един християнски крал не можел да откаже помощ на изложения на прекомерни изпитания император и интересът на Франция бил турците да безпокоят Унгария, но не и да я завладеят; а и договорите с империята превръщали в потребност почетното задължение. Затова той изпратил шест хиляди души в Унгария, водени от граф Дьо Колини, единственият, останал от дома на Колини, тъй известен някога в нашите граждански войни, заслужил може би истинска почит, както и адмиралът, със смелостта и качествата си. Той се сприятелил с великия Конде и никакви предложения на кардинал Мазарини не могли да му внушат да предаде своя приятел. Той ръководил заедно с него елита на френските благородници, сред които и младия Лафьояд, предприемчив мъж, жаден за слава и богатство (1664). Тези французи отишли да воюват в Унгария под надзора на генерал Монтекуколи, който тогава възпирал великия везир Кюпрюлю или Кюперли и който впоследствие, сражавайки се срещу Франция, се противопоставял на прочутия Тюрен. Имало голяма битка в Сен Готар, на брега на Раб, между турците и силите на императора: французите свършили отлична работа; дори германците, които изобщо не ги обичали, били принудени да им отдадат заслуженото — то обаче трябва да бъде отдадено и на германците, а не да се разправя, както се случва в не една книга, че единствено французите били извоювали почетната победа.

Освен че заложил величието си, подпомагайки открито императора и прославяйки френското оръжие, кралят следвал политика на тайна подкрепа на Португалия против Испания. С Пиренейския договор кардинал Мазарини безусловно бил изоставил португалците: само че испанците били нарушавали по мъничко, без шум, многократно мирното споразумение. Французите го направили дръзко и решително: маршал Фон Шомберг, чужденец и хугенот, се прехвърлил в Португалия заедно с четири хиляди френски войници, на които плащал Луи XIV и които той уж бил подкупил от името на краля на Португалия. Съвместно с португалските бойци тези четири хиляди френски войници извоювали пълна победа при Вилявисиоза (17 юни 1665 г.), с което укрепили престола на рода Браганса. Ето как Луи XIV вече се бил прочул като владетел, вещ във войни и политика, а Европа се бояла от него още преди да се бил захванал да воюва.

Тъкмо от политически съображения, независимо от обещанията той не предоставил малкото си тогава кораби на холандската флота. Бил се съюзил с Холандия през 1667 г. Някъде по това време републиката подхванала отново война с Англия по повод суетни и странни сблъсъци за знамена, както и поради търговските си интереси в Индия. Луи с удоволствие наблюдавал как двете морски велики сили ежегодно насочват една срещу друга по море флоти от по над сто кораба и се унищожават взаимно при най-упоритите сражения, водени някога, като единствен резултат било отслабването на двете страни. Едно от сраженията траяло цели три дни (11,12 и 13 юни 1666 г.). Тъкмо в тия битки холандецът Ройтер се прославил като най-знаменития военен, виждан дотогава. Той се спуснал и подпалил най-великолепните английски кораби в самите пристанища, на четири левги от Лондон. Той възвеличил Холандия по моретата, където иначе се подвизавали все англичаните и където Луи XIV все още бил нищо.

Властта над Океана от доста време се деляла между тези две нации. Умението да се строят кораби и да се използват за търговия и за военни цели било добре усвоено само от тях. При управлението на Ришельо Франция се смятала за силна по море, понеже разполагала в пристанищата си с около шейсетина закръглени кораба, от които можела да пусне по море трийсетина, всеки с по седемдесет оръдия. При Мазарини от холандците били купени малкото налични кораби. Нямало моряци, офицери, липсвали манифактури за строителство и екипировка. Кралят се заел да натъкмява остатъците от марината и да съоръжава Франция с всичко, което й липсвало, с невероятна бързина; ала през 1664 и 1665 г., докато англичани и холандци пускали из Океана към триста големи военни кораба, той имал още само петнайсет-шестнайсет с малък капацитет, с които херцог Дьо Бофор преследвал берберските пирати; когато генералните щати замолили Луи XIV да включи на тяхна страна своята флота, в пристанището Брест имало само един брандер, който било направо неудобно да се изпрати, обаче все пак се наложило, понеже силно настоявали; срам, който Луи XIV се постарал много бързо да заличи.

1665 г. Той предоставил на щатите помощ по суша, която била доста по-значителна и по-представителна: пратил им шест хиляди французи, които да ги защитят от епископа на Мюнстер Кристоф Бернхард фон Гален, войнолюбив прелат и заклет враг, подкупен от Англия, за да съсипва Холандия. Само че им взел прескъпо за помощта, отнесъл се с тях като могъщ човек, закрилящ заможни търговци: Колбер им начислил не само надниците на бойците, ами дори и разходите за пратеничество, проводено до Англия, за да се сключи мир с Чарлс II от тяхно име. Едва ли някога помощ е била давана с по-голямо нежелание и посрещната с по-малка признателност.

Изпробвал по този начин издръжливостта на войските си, произвел нови офицери в Унгария, в Холандия, в Португалия, уважаван и отмъстен в Рим, кралят не виждал насреща си нито един потентат, от който да трябва да се бои. Англия била в плен на чумата; Лондон бил изпепелен от пожар, за който несправедливо обвинявали католиците; Чарлс II бил все тъй разточителен и безпаричен, излагайки с това делата си на опасност, не по-малка от заразата и пожарите, така че Франция нямало защо да се бои от англичаните. Императорът едвам се възстановявал от изтощението подир водената с турците война. Кралят на Испания Фелипе IV умирал, монархията му била слаба също като него — единствен Луи XIV оставал могъщ и застрашителен. Бил млад, богат, авторитетен, следван сляпо и вече нетърпелив да се изтъкне и прояви като завоевател.

[1] Производно от „Цезар“ (също както и „цар“); думата „крал“ е производна от името на „Карл“ Велики (на френски Шарльоман). — Б.пр. ↑

Глава VIII.
Завоюване на Фландрия

Скоро възможността се открила пред краля, който я търсел. Неговият тъст Фелипе IV умрял: от първата си съпруга, сестра на Луи XIII, имал за дъщеря принцесата Мария Тереза, която била омъжена за своя братовчед Луи XIV — брак, чрез който испанската монархия попадала при рода на Бурбоните, тъй дълго останали врагове. От втория му брак с Мария Анна Австрийска бил роден Карлос II, слабо, нездраво дете, наследник на короната, единствен оцелял измежду три момчета, отишли си невръстни. Луи XIV заявил, че Фландрия, Брабант и Франш Комте, провинции на кралство Испания, според правните норми на тези провинции трябва да се паднат на жена му въпреки формулирания от нея отказ. Ако каузите на кралете можеха да бъдат представяни според националните закони на безпристрастен трибунал, делото би било с доста съмнителен изход.

Луи разпоредил правата му да бъдат преценени от съвет и от теолози, които ги изкарали безспорни; ала съветът и изповедникът на вдовицата на Фелипе IV ги сметнали за твърде неоснователни. Тя имала на своя страна силен довод, нарочния закон на Карл V; само дето законите на Карл V никак не били уважавани във френския кралски двор.

Едно от основанията на съвета на краля било, че зестрата от петстотин хиляди екюта на неговата жена не били изплатени; пропускало се, че и зестрата на дъщерята на Анри IV също не била издължена. Първоначално Франция и Испания си разменили преписки, в които имало банкови сметки и правни положения; в действителност ставало дума за висши държавни съображения. Те били доста необичайни: Луи XIV се канел да нападне едно дете, на което всъщност следвало да бъде покровител, след като бил женен за неговата сестра. Нима е можел да вярва, че император Леополд, смятан за глава на австрийския дом, ще го остави да притиска въпросния род и да присъедини Фландрия? Кой би си представил, че императорът и кралят на Франция вече мислено си делят принадлежащото на младия крал на Испания Карлос Австрийски? Откриваме някои забележки във връзка с тази тъжна истина в мемоарите на маркиз Дьо Торси, но не се набляга на тях. В крайна сметка времето слага край на загадката, доказваща, че помежду владетелите изгодата и правото на по-силния заменят правдата, особено ако тя не е напълно ясно установена.

Всички братя на краля на Испания Карлос II били умрели: самият Карлос бил със слабо телосложение и нездрав. През неговото детство Луи XIV и Леополд се спогаждат за делбата, последвала по-нататък смъртта му. В договора, който понастоящем се съхранява в Лувъра, Леополд направо оставя Луи XIV да си присвои Фландрия, стига при смъртта на Карлос Испания да премине под властта на императора. Не се упоменава дали в странното споразумение са били включени и парични разплащания: обикновено тази неизменна част от тъй много подобни договори си остава тайна.

Още щом подписва документа, Леополд започва да съжалява за това: той изисква поне никой друг двор да не бъде запознат с него, да не се правят две копия, както е редно, и единствената останала следа да бъде затворена в метално ковчеже, от което императорът ще притежава единия ключ, а кралят на Франция — другия. Ковчежето следвало да се съхранява при великия херцог на Флоренция. С тази цел императорът го предал в ръцете на посланика на Франция във Виена, а кралят изпратил шестнайсет лични свои гвардейци при портите на Виена, за да придружат пратката, та да не би императорът да промени намеренията си и да отнеме ковчежето по пътя. То обаче се озовало във Версай, а не във Флоренция; оттук следва да предположим, че Леополд е получил пари, тъй като не посмял да възрази.

Така императорът допуснал да бъде ограбен кралят на Испания.

Кралят, който разчитал доста повече на силата си, отколкото на висшите съображения, поел на път за Фландрия, която със сигурност щял да завоюва (1667). Бил начело на трийсет и пет хилядна армия; друга част от осем хиляди души била изпратена към Дюнкерк; трета, четирихилядна, поела към Люксембург. Негов пряк подчинен и главнокомандващ бил Тюрен. Колбер бил увеличил данъчните постъпления, за да подсигури разходите; Лувоа, новият военен министър, бил осъществил огромна подготовка за кампанията: по границите били разпределени всевъзможни запаси. Той пръв въвел забележителния метод, непостижим дотогава поради слабото управление, да подсигурява армиите посредством складове със запаси: каквито и обсади да искал да предприеме кралят, накъдето и да обърнел своите бойци, различните помощи били налице, имало възможност да се разквартируват войниците, преходите били пресметнати. Дисциплината, все по-строга с времето благодарение на непоколебимата суровост на министъра, придържала изкъсо към дълга им всички офицери. Присъствието на младия крал, любимец на армията, превръщало тегобите на този дълг в желан и скъп товар. Военните чинове вече започвали да означават много по-висши права от правата по рождение: брояла се службата, а не дедите — нещо невиждано дотогава. Така дори офицери с най-посредствен произход бивали окуражавани, без онези с по-високия да се сърдят. Пехотата, която изнасяла цялото бреме на войните, откакто копията били станали безполезни, споделяла възнагражденията наедно с кавалерията. Нови повели на властта вдъхвали нов вид смелост.

Водачът и министърът били равностойно способни и взаимно си завиждали, служейки старателно на краля помежду им, следван от най-добрите бойци в Европа, отново обвързан с Португалия, който нападал с всички тези свои предимства зле отбраняваната провинция на едно разорено и разпокъсано кралство. Единствен противник била неговата тъща, слаба жена, подвластна на съветите на един йезуит, чието презряно и жалко управление правело испанската монархия беззащитна. Кралят на Франция разполагал с всичко, което липсвало на Испания.

Изкуството да се нападат населени места още не било съвършено както днес, понеже и изкуството да бъдат добре укрепявани и защитавани не било тъй познато. Границите на испанска Фландрия били почти без фортификации и гарнизони.

Достатъчно било Луи да стигне до тях. Влязъл в Шарльороа, все едно е Париж (юни 1667 г.); Ат и Турне били превзети за два дни; Фюрн, Армантиер и Куртре също не издържали по-дълго. Той сам слязъл в траншея при Дуе, който се предал на следващия ден (6 юли 1667 г.). Лил, най-процъфтяващият град из тия области и единственият, който бил добре укрепен и имал гарнизон от шест хиляди души, капитулирал (27 август) подир деветдневна обсада. Испанците можели да посрещнат победоносните войски едва с осем хиляди човека; при това ариергардът на малката армия бил направо накълцан от маркиз Дьо Креки, впоследствие и маршал (31 август). Останалите се прикрили около Брюксел и Моне, като оставили краля да победи, без да се сражават.

Тази кампания, водена при забележително изобилие от блага, при такъв лесен успех, била подобна на придвижването на един кралски двор. Гощавките, разкошът и удоволствията навлезли сред бойците, а същевременно дисциплината била затвърдена още. Офицерите изпълнявали своя воински дълг много по-точно, но при по-изтънчени удобства. Маршал Дьо Тюрен бил разполагал при предишни кампании само с железни блюда. Маршал Д’Юмиер пръв — при обсадата на Арас през 1657 г. — наредил да му поднасят да се храни в траншеята със сребърни прибори и черпел с яхнии и леки ястия след основното. През време на кампанията от 1667 г. обаче, когато един млад крал, обичащ великолепието, разгръщал пищността на своя двор посред умората от воюването, всички си позволявали разкош и добър вкус при храненето, при дрехите и каретите. Този лукс, сигурен знак на богатството при една велика държава, често може да се окаже причина за упадъка на някоя малка страна, ала въпреки това не представлявал нищо особено в сравнение с това, което се е виждало оттогава. Кралят, генералите и министрите минавали пред строя, яхнали коне, докато днес дори кавалерийски капитани и секретари на висшестоящи офицери минават с колеснички със стъкла и пружини отдолу — по-удобно и по-спокойно, отколкото се е пътувало тогава през Париж между два квартала.

Тогава изтънчеността на офицерите не им е пречела да слизат в траншеите с шлем на главата, навлечени с брони. Кралят сам давал пример: точно в такъв вид отишъл в траншеите при Дуе и при Лил. Това мъдро поведение е запазило не един велик човек. Впоследствие то бива пренебрегвано от не особено яки млади хора, свестни, но мекушави, които сякаш се боят повече от умората, отколкото от опасността.

Бързината на завоеванията хвърлила Брюксел в тревога, гражданите започнали да се изнасят с вещите си към Антверпен. Завоюването на цялата Фландрия е можело да бъде дело само на една кампания. На краля му липсвали само достатъчно сили, за да ги разпредели по градовете, готови да разтворят порти пред неговото оръжие. Лувоа го съветвал да постави солидни гарнизони в завзетите населени места и да издигне фортификации. Вобан, един от онези велики мъже, от онези гении, появили се през този век, за да служат на Луи XIV, бил натоварен с изграждането на укрепленията. Той ги осъществил по свой нов метод, който днес е правило за всички добри инженери. Всички се чудели, като гледали как населените места бивали обградени само от постройки почти на равнището на терена. Високите, застрашителни фортификации били изложени на покосяващия огън на артилерията: колкото по-незабележими били, толкова по-малка цел представлявали. Той построил цитаделата на Лил според този принцип (1668). Във Франция още не било прието крепостта да не се управлява от градските наместници. Примерът бил даден чрез Вобан; той станал първият управител на цитадела. И до днес може да се види как един от първите релефни планове, каквито има в галерията на Лувъра, е на фортификациите при Лил.

Кралят побързал да се наслади на овациите на тълпите, на обожанието на придворните и любовниците си и на празненствата, които дал в своя двор.

Глава IX.
Завоюване на Франш Комте. Аахенски мир

1668 г. Забавленията били в разгара си в предградието Сей Жермен, когато посред зима, през месец януари, всички с почуда съзрели как войски се придвижват навсякъде, сноват по пътищата на Шампан, из трите епископства: артилерийски лафети и каруци с боеприпаси се спирали с различни задачи по друма, който свързва Шампан и Бургундия. В тази част на Франция царяло небивало оживление, без да се знае основанието му. Чужденците поради интересите си, а придворните от любопитство измисляли какви ли не предположения; в Германия се тревожели: никой нямал понятие за какво са цялата тая подготовка, тия необичайни придвижвания. Тайната на проекта никога не е била съхранявана тъй плътно, както при този ход на Луи XIV. Най-сетне на втори февруари той напуска Сен Жермен заедно с младия херцог Д’Анген, син на великия Конде, и с неколцина придворни; останалите офицери вече били при войските. Пътува на кон без големи почивки няколко дни и достига до Дижон. На същия ден двайсет хиляди мъже, дошли по двайсет различни пътя, се озовават във Франш Комте, на няколко левги от Безансон, а начело е великият Конде, като главен помощник му е Монморанси-Бутвил, неговият приятел, станал вече херцог на Люксембург, неизменно свързан с него в добри и в лоши времена. Люксембург бил ученик на Конде в изкуството на войната, тъкмо той заради качествата му го наложил на краля, който не го одобрявал.

Покрай внезапното начинание имало и интриги: принц Дьо Конде завиждал на славата на Тюрен, а Лувоа — на благоразположението, което кралят хранел към него; Конде завиждал като герой, а Лувоа — като министър. Принцът, губернатор на Бургундия, която граничи с Франш Комте, възнамерявал да овладее областта зиме, за по-кратко време, отколкото било нужно на Тюрен през последното лято, за да завоюва френска Фландрия. Първоначално споделил проекта си с Лувоа, който го възприел възторжено, като отстранил от работата Тюрен и го изкарал ненужен — при това служел на своя господар.

Тази провинция, където парите тогава все не били достатъчно, била иначе твърде плодородна, гъстонаселена, по дължина достигала четирийсет левги, а на ширина двайсет, наричала се Франш[1] и наистина била такава: кралете на Испания били по-скоро нейни закрилници, не господари. Макар областта да била подвластна на фландърската управа, тя имала слаба зависимост от нея: самата администрация била поделена и взаимно оспорвана от парламента и от губернатора на Франш Комте. Населението се ползвало с големи привилегии, неизменно уважавани от мадридския двор, който коткал ревнивата към своите права провинция, долепена до Франция. Дори Безансон бил управляван като имперски град. Надали някога народ бил живял при по-мека администрация и бил тъй привързан към своите управници. Любовта към австрийския дом там е съхранена вече две поколения; ала впрочем това си е любов към свободата. Накратко — Франш Комте била щастлива, но бедна област; ала понеже донякъде била и република, се деляла на фракции. Пелисон може да пише друго, но там не била използвана единствено сила.

Отначало отделни граждани били спечелени посредством подаръци и обещания; привлечен бил абат Жан дьо Ватвил, брат на мъжа, оскърбил в Лондон френския посланик и довлякъл с това оскърбление голямото унижение за испанския клон на австрийския дом. Този абат, бивш офицер, впоследствие монах от ордена на свети Бруно, дълго време мюсюлманин при турците и накрая свещеник, получил уверението, че ще бъде управител на града и ще ползва и други благини. Сравнително евтино стрували неколцина магистрати и офицери; накрая дори главният губернатор, маркиз на Йена, станал толкова сговорчив, че чак публично приел след войната грамадна пенсия и чина „главен наместник“ във Франция. Заедно с тайните интриги била налице и подкрепата на двайсет хиляди бойци. Безансон, столица на провинцията, бил нападнат от принц Дьо Конде; Люксембург стигнал до Сален: на втория ден и Безансон, и Сален се предали. Покрай капитулацията си Безансон измолил само да му се остави един свещен саван, почитан дълбоко в града — това било мигновено обещано. Кралят пристигнал в Дижон. Лувоа, който спешно бил пътувал до границата, за да бъде уредник на всичките придвижвания, дошъл да му съобщи, че двата града са били обсадени и превзети. Кралят незабавно отишъл да срещне съдбата, която била тъй благосклонна към него.

Заел се лично с обсадата на Дол. Населеното място се смятало за добре укрепено: командващ бил граф Дьо Монревел, изключително храбър човек, верен поради достойнството си на испанците, макар да ги ненавиждал, и на парламента, който презирал. Гарнизонът му се състоял само от четиристотин войници, към тях се прибавяли гражданите — ала той се осмелил да приеме битката. От траншеята не действали по обичайния начин. Едва-що изскочили от нея, тълпа млади доброволци, следващи краля, се спуснали към контрескарпа и залегнали там. Принц Дьо Конде, който с възрастта и опита бил придобил спокойна смелост, им оказал нужната подкрепа и споделил опасността, за да ги избави от нея. Принцът се придвижвал навсякъде със своя син и след всяко действие отивал да докладва на краля като някакъв офицер, който тепърва прави кариера. Там, където бил, кралят по-скоро се придържал към достойнството на монарх сред своя двор, отколкото към буйна доблест, каквато не била необходима. Напълно се спазвал церемониалът от Сен Жермен. Имало официално придвижване към постелята, гвардия, допуск и помещение за аудиенции в неговата палатка. Правел отстъпка от престолния разкош единствено като се хранел на масата заедно с отговорните офицери и адютантите си. Не бил склонен при военни действия към яростната смелост на Франсоа I и на Анри IV, които устремно се спускали към опасностите. Задоволявал се да не се бои от тях и да приканва всички да се втурват пламенно напред. Влязъл в Дол подир четиридневна обсада (14 февруари 1668 г.), дванайсет дни, след като бил напуснал Сен Жермен; в крайна сметка подир три седмици му се покорила цялата област Франш Комте. Държавният съвет на испанците, удивен и възмутен от слабия отпор, писал до губернатора, че „кралят на Франция е трябвало да изпрати своите лакеи да завоюват местността, а не да се разкарва лично“.

Този късмет, това честолюбие пробудили задрямалата Европа; Империята се размърдала, императорът захванал да набира войски. Швейцарците, съседи на Франш Комте, тогава имали като единствено благо своята свобода и вече треперели за нея. В останалата част от Фландрия можело да има нахлуване още идното лято. Холандците, за които винаги било важно да бъдат приятели с французите, потръпвали при мисълта, че те може да им станат съседи. Тогава Испания се обърнала именно към холандците и действително била защитена от тази мъничка нация, която по-рано смятала за презряна и бунтовническа.

Холандия била управлявана от Ян Де Вит, който още на двайсет и осем годишна възраст бил избран за държавен секретар[2]; този човек изпитвал и любов към свободата на своята страна, и лично себелюбие: покорявал се на сдържаността и скромността на своята република и имал само един лакей и една прислужница; движел се пеша през Хага, докато при преговорите из Европа името му се споменавало редом с имената на най-могъщите крале; бил неуморен в труда, човек на реда, мъдър, ловък в сделките, отличен гражданин, велик политик — при все това впоследствие му се струпали много нещастия.

Между него и кавалер Темпъл, посланик на Англия в Хага, се било завързало твърде рядко за отговорни хора приятелство. Темпъл бил философ, занимавал се и с литература, и със сделки; бил добър човек, макар епископ Бърнет да го е обвинявал в атеизъм; роден с дарбите на мъдър републиканец, обичал Холандия като своя родна страна, понеже била свободна, и милеел за тази свобода не по-малко от самия държавен секретар. Тези двама граждани се съюзили с граф Дхона, посланик на Швеция, за да спрат настъплението на френския крал.

По онова време събитията се разгръщали бързо. Фландрия, тъй наречената „френска Фландрия“, била превзета за три месеца; Франш Комте — за три седмици. Договорът между Холандия, Англия и Швеция за поддържане на европейския баланс и възпиране амбициите на Луи XIV бил предложен и подписан в рамките на пет дни. Съветът на император Леополд не се осмелил да се включи в тази интрига. Той бил обвързан с тайния договор, подписан съвместно с краля на Франция, за да бъде ограбен младият крал на Испания. Тайно той бил на страната на съюза между Англия, Швеция и Холандия: само че не предприемал никакви открити действия.

Луи XIV бил възмутен, че малка държавица като Холандия може да намисли да ограничи завоеванията му, да бъде арбитър на кралете и при това — да бъде годна да го стори. Това дело на Съединените провинции било за него силно оскърбление, което бил принуден да преглътне и заради което още тогава замислил да си отмъсти.

Макар да бил честолюбив, всемогъщ и вбесен, той отменил бурята, която заплашвала да се разрази откъм всички краища на Европа. Сам предложил мир. Франция и Испания избрали Аахен за място за съвещанията и новия папа Роспилиози, Климент IX, за посредник.

За да украси слабостта си с привидно самоизтъкване, римският двор всячески се постарал да оправдае честта да служи като арбитър между коронованите особи. Не могъл да се прояви при Пиренейския договор: поне външно го сторил при Аахенския мир. На конгреса бил изпратен нунций — наужким арбитър сред пълномощници наужким. Холандците, лелеещи слава, не пожелали да делят престижа от онова, което били постигнали. И наистина — всичко се решавало в Сен Жермен с посредничеството на техния посланик Ван Бенинг. Уреденото тайно с него се предавало в Аахен, за да бъде подписано най-величествено от събралите се на конгреса пълномощници. Кой би помислил преди трийсет години, че някакъв си холандски буржоа ще застави Франция и Испания да приемат неговите предложения?

Въпросният Ван Бенинг, помощник-кмет на Амстердам, бил повратлив като французин и горд като испанец. Доставяло му удоволствие при всеки удобен случай да засяга натрапчивата надменност на краля и посрещал с републиканска упоритост превзетия тон, който си позволявали френските представители. „Нима не се доверявате на кралската дума?“ — запитал го господин Дьо Лион при едно от съвещанията. „Нямам представа какво иска кралят — отвърнал Ван Бенинг; — занимава ме това, което може.“ Най-сетне в самия двор на най-великия монарх в света помощник-кметът настоятелно сключил мир, при който кралят бил заставен да върне Франш Комте (2 май 1668 г.). Холандците предпочитали да върне Фландрия и да се отърват от опасното съседство: всички нации обаче смятали, че кралят проявява достатъчна гъвкавост, като се лишава от Франш Комте. Всъщност той печелел повече, запазвайки си градовете във Фландрия; така стъпвал и в преддверието на Холандия, която тепърва възнамерявал да унищожи.

[1] Франш Комте значи буквално Свободна графство; става дума за пример за старинно словообразуване, като comte е от мъжки род, а прилагателното franche — от женски. — Б.пр. ↑

[2] Длъжността е преведена така за яснота, на холандски Де Вит е Raadpensionaris, т.е. велик пансионер, с което се подчертава, че е ръководител на заплата, а не аристократ. — Б.пр. ↑

Глава X.
Дела и великолепие на Луи XIV. Странно премеждие в Португалия. Казимйеж във Франция. Помощ за Кандия. Завоюване на Холандия

Принуден да прекара известно време в мир, Луи XIV продължил започнатото устройване, засилване и украсяване на своето кралство. Той доказал, че един добронамерен абсолютен владетел може да постигне всичко без големи усилия. Само се разпореждал и успехите в администрацията били също тъй бързи, както и завоеванията му. Наистина възхитително било да се гледа как доскоро пустите и съсипани морски пристанища вече били обгърнати от строежи, които ги правели и по-приятни на вид, и по-защитени, как били пълни с кораби и с моряци, като вече налице били близо шейсет големи кораби, с които можело да се воюва. Нови колонисти, защитени от кралския флаг, поемали отвсякъде на път за Америка, за източна Индия, към африканските брегове. Същевременно във Франция под зоркото му наблюдение хиляди хора били заети с издигането на огромни здания и се развивали всички изкуства, които архитектурата поощрява; а в самия двор, в столицата благородни и изобретателни изкуства създавали във Франция удоволствия и слава, каквито през по-предните векове не можело дори да се сънуват. Литературата процъфтявала; във варварските училища прониквали добър вкус и разум. Всички тия подробности за славата и благоденствието на нацията ще намерят своето истинско място в тази история; тук става дума само за общите и военните неща.

По онова време в Европа Португалия представлявала странна гледка. Дон Алонсо, недостоен син на славния дон Жоау де Браганса, царувал там; той бил гневлив и тъп. Съпругата му, дъщеря на херцог Дьо Ньомур, била влюбена в брата на Алонсо, дон Педру, и се осмелила да предприеме детронирането на своя мъж, за да се омъжи за своя любовник. Тъпотата на съпруга оправдавала дързостта на кралицата. Той бил с телесна сила, по-голяма от обичайната; имал признато дете от публичната си връзка с една куртизанка; бил спал дълго време с кралицата: въпреки това тя го обвинила, че е импотентен; придобила умело в кралството авторитета, който мъжът й бил изгубил покрай изстъпленията си, и го хвърлила в затвора (ноември 1667 г.). Скоро получила от Рим була, за да се омъжи за своя девер. Не е чудно, дето Рим е изпратил тази була; удивителното е, че свръхмогъщи хора могат да се нуждаят от нея. Онова, което Юлий II без проблем разрешил на краля на Англия Хенри VIII, било разрешено от Климент IX на съпругата на краля на Португалия. Има случаи, когато някоя дребна интрижка успява в онова, което най-мощни движения не могат да сторят успешно. Винаги има двойни везни и двоен аршин за всички права на кралете и на народите. Това двуличие е налице във Ватикана, откакто папите имат влияние върху делата в Европа. Би било невъзможно да се разбере как толкова нации са оставили такъв необичаен авторитет на римския понтифекс, ако не знаехме какво нещо е силата на навика.

Това събитие, представляващо революция единствено в кралското семейство, а не в самото кралство Португалия, не променило особено положението в Европа и заслужава внимание единствено поради своята необичайност.

Скоро Франция приютила крал, слязъл по съвсем различен начин от престола (1668). Ян Казимйеж, крал на Полша, постъпил подобно на кралица Кристина. Омръзнали му трудностите на управлението, искал да поживее щастливо и се оттеглил в Париж, в абатството на Сен Жермен, където станал абат. Париж, който от няколко години бил станал убежище на всички изкуства, бил приказно място за един крал, търсещ приятно общество, който обичал литературата. Той бил йезуит и кардинал, преди да стане крал, изпитвал еднакво отвращение към владетелството и към Църквата и се стремял да живее като обикновен човек, като мъдрец — никога не допуснал в Париж да го наричат „Ваше Величество“.

Ала други, по-внушителни събития занимавали християнските владетели.

Турците, макар и не тъй могъщи, както по времето на Мехмед, Селим и Сюлейман, но все пак опасни и поощрени от нашето разделение, били блокирали Кандия в продължение на осем години и редовно я обсаждали с всички сили на своята империя. Питаме се кое е по-чудно: дали това, че венецианците са успявали да се защитават толкова дълго, или че европейските крале са ги изоставили така?

Времената действително са се променили. В миналото, когато християнска Европа е била варварска, някой папа или дори някой монах е изпращал милиони християни да се борят против мохамеданите в тяхната империя; нашите държави не са пестели хора и пари, за да завоюват жалката и безплодна провнция Юдея: а сега, когато остров Кандия, който бил венец за християнството, се оказал под набега на шейсет хиляди турци, християнските крале наблюдавали тази загуба с безразличие. Няколко галери, пратени от Малта и от папата, представлявали едничката помощ, защитила републиката срещу отоманската империя. Венецианският сенат, безпомощен, макар и мъдър, не успявал с наемните си войници и със слабата помощ да се опълчи против великия везир Кюпрюлю, добър първи министър, отличен пълководец и господар на имперска Турция, следван от изключителни бойци и разполагащ дори със свестни инженери.

Напразно кралят дал на другите владетели пример, помагайки на Кандия. Неговите галери и новите кораби от пристанището в Тулон отнесли там седем хиляди души под водачеството на херцог Дьо Бофор: помощта била нищожна при такава огромна опасност, още повече че френската щедрост не била последвана от никого.

Лафьояд, обикновен френски благородник, извършил дело, каквито е имало единствено в някогашните рицарски времена. Той отвел близо триста благородници в Кандия за своя сметка, макар да не бил богат. Ако и друга нация бе сторила за венецианците пропорционално толкова, колкото Лафьояд, вероятно Кандия е щяла да бъде освободена. Тази помощ успяла само да забави поробването с няколко дни, като ненужно се проляла кръв. При една схватка загинал херцог Дьо Бофор; накрая Кюпрюлю влязъл в капитулиралия град, който вече представлявал куп развалини (16 септември 1669 г.).

При тази обсада турците извоювали надмощие над християните, включително в областта на военното изкуство. Те били отлели най-грамадните оръдия, виждани някога в Европа; за пръв път нападали от успоредни траншеи. Този похват сме заимствали от тях; самите те обаче го усвоили от един италиански инженер. Със сигурност победители като турците, с опит, храброст, богатства и с неизменната упоритост във всяко усилие, които са им били присъщи тогава, биха завоювали Италия и превзели Рим съвсем за кратко: ала страхливите императори, владели впоследствие над тях, слабите пълководци и гнилото им управление са спасили християнството.

Не особено засегнат от тези далечни събития, кралят се бил посветил на значимото намерение да завоюва Нидерландия, започвайки от Холандия. Всичко се нареждало като по поръчка. Мъничката република владеела моретата; ала по суша била напълно уязвима. Обвързана с Испания и с Англия, тя разчитала прекомерно на договорите и на предимствата от огромните търговски приходи. Воините й по море били дисциплинирани и непобедими, ала войските по суша — негодни и жалки. Кавалерията била съставена от разни буржоа, които дори не излизали от домовете си и плащали на хора от низшите прослойки да отбиват службата вместо тях; в подобно положение била и пехотата; офицерите, дори комендантите на съоръжените за война населени места били деца или роднини на кметовете, охранени, неопитни лентяи, за които постовете били каквото са бенефициите за свещениците. Държавният секретар Ян Де Вит се канел да се справи с тези злоупотреби, но не се наканил своевременно; това била една от големите грешки на този републиканец.

1670 г. Първо трябвало да се разкъса съюзът между Англия и Холандия. Липсвала ли тази опора на Съединените провинции, съсипването им изглеждало неизбежно. За Луи XIV не било трудно да приобщи Чарлс към своите намерения. Истината е, че английският монарх не бил особено разярен от срама, понесен от управлението му и от неговата нация, когато корабите им били изпепелени чак по река Темза от холандската флота. Той не се стремял нито към отмъщение, нито към завоевания: желаел да живее сред удоволствия и да властва сред повечко излишества — тъкмо тъй можело да бъде спечелен. Луи, който тогава трябвало само да продума, за да получи пари, обещал много на крал Чарлс, който нямало как да ги получи, освен от своя парламент. За тайната връзка между двамата крале във Франция били осведомени единствено Нейно Височество, сестра на Чарлс II и съпруга на Негово Височество, единствения брат на краля, Тюрен и Лувоа.

Май 1670 г. Двайсет и шест годишна принцеса била пълномощник по изпълнението на този договор с крал Чарлс. Поводът бил пътуването на Нейно Височество до Англия покрай инспекцията, която кралят искал да направи в новозавоюваните Дюнкерк и Лил. Пищността и величието на някогашните азиатски владетели били несъпоставими с великолепието на това пътуване. Трийсет хиляди души се придвижвали пред краля и след него, като едни трябвало да подсилят гарнизоните в завоюваните области, а други — да работят по фортификациите; някои били предназначени за изравняване на пътищата. Кралят водел със себе си кралицата, своята съпруга, всички принцеси и най-красивите жени в своя двор. Нейно Височество блестяла сред всички тях и от все сърце се наслаждавала на удоволствието и на славата на условностите, съпътстващи нейното придвижване. Преходът от Сен Жермен до Лил бил безкраен празник.

Кралят, който желаел да спечели сърцата на новите си поданици и да впечатли своите съседи, пилеел цели състояния най-благодушно: злато и скъпоценности обсипвали оня, който имал някакъв повод да го заговори. Принцеса Хенриета се качила на кораб в Кале, за да се срещне с брат си, който се бил прехвърлил до Кентърбъри. Спечелен от хубавите чувства към сестра си и от френските пари, Чарлс подписал всичко, което Луи XIV бил поискал, и подготвил съсипването на Холандия сред наслади и празненства.

Гибелта на Нейно Височество, която подир завръщането си умряла внезапно по ужасен начин, довела до несправедливи подозрения спрямо Негово Височество и ни най-малко не променила взетите от двамата крале решения. Земите на подлежащата на унищожение република вече били поделени чрез тайния договор между дворовете на Франция и на Англия, както през 1635 г. Фландрия била поделена с холандците. Така се променят възгледи, съюзници и врагове — и често биваме заблудени в нашите предначертания. Слуховете относно замисленото в близко бъдеще започвали да се ширят; Европа обаче ги възприемала безмълвно. Императорът бил зает с бунтовете в Унгария, Швеция дремела, преговаряйки, Испания все тъй била слаба, нерешителна и мудна, така че за честолюбието на Луи XIV нямало спънки.

Допълнителна беда за Холандия била, че се деляла на две фракции: едната представлявали твърдите републиканци, за които и най-леката сянка на властничество била чудовищна и противна на законите на човечността; другата били умерените републиканци, които искали да възстановят в ролята на дедите му младия принц Д’Оранж, или Орански, станал тъй знаменит впоследствие като Уилям III. Държавният секретар Ян Де Вит и неговият брат Корнелиус оглавявали строгите привърженици на свободата, ала партията на младия принц започвала да се засилва. Републиката, заета повече с домашните си разногласия, отколкото с истинската опасност, сама вървяла към гибел.

Странни обичаи, въведени преди над седемстотин години при християните, позволяват свещеници да бъдат светски властници и войни. Луи подкупил архиепископа на Кьолн, Максимилиан фон Байерн, а също Фон Гален, онзи познат ни епископ на Мюнстер и абат на Корвей във Вестфалия, както бил подкупил краля на Англия Чарлс II. По-рано бил защитавал холандците срещу въпросния епископ, а сега му плащал, за да ги смаже. Той бил забележителен човек, историята не бива да пропуска подробностите около него. Бил син на убиец, роден в затвора, където баща му лежал четиринайсет години, и се бил добрал до епископство в Мюнстер посредством съпътствани от късмет интриги. Едва-що бил избран за епископ — и пожелал да лиши града от привилегиите; градът се опълчил, той го обсадил; опожарил и облял в кръв местността, която го била въздигнала за свой пастир. По същия начин се отнесъл и към абатството в Корвей. Всички го смятали за платен разбойник, който ту получавал пари от холандците, за да воюва със съседите си, ту взимал от Франция, за да работи против републиката.

Швеция не нападнала Съединените провинции, но ги изоставила, когато заплахата надвиснала над тях, и подновила обвързаността си с Франция, съпроводена от малко субсидии. Всичко се нареждало в ущърб на горката Холандия.

Странно и достойно за отбелязване е, че измежду всички врагове, канещи се да се нахвърлят върху тази държавица, нямало и един, който да има повод да й обяви война. Това било начинание, подобно на сговарянето на Луи XII, на император Максимилиан и на испанския крал, които решили да погубят венецианската република, понеже била богата и горда.

Потресени, генералните щати писали до краля, питайки го подплашено дали огромната подготовка, която извършва, действително е насочена срещу тях, неговите стари, проверени съюзници, с какво са го оскърбили и какво удовлетворение би пожелал. Той отговорил, че ще „насочи войските си натам, накъдето повелява достойнството му, без да дължи някому обяснения“. Единственото основание, изтъкнато от министрите му, било, че издателят на холандския държавен вестник бил проявил прекомерна наглост и се твърдяло, че Ван Бенинг е пуснал медал, обругаващ Луи XIV. Тогава във Франция имало вкус към девизите: на Луи XIV било определено за герб слънцето с девиза Nec pluribus impar[1]. Говорело се, че Ван Бенинг бил наредил да го изобразят със слънце и със следните думи: In conspectu тео stetit sol („При вида ми слънцето спря“). Такъв медал изобщо не е имало. Вярно е, че щатите били отсекли медал, с който изразявали цялата слава на своята република: Assertis legibus, emendatis sacris, adjutis, defensis, conciliatis regibus, vindicata tnariutn libertate, stabilita orbis Europa quiete („Законите утвърдени, религията пречистена, кралете подпомогнати, защитени и обединени, свободата на моретата отмъстена, Европа помирена“).

Всъщност не се хвалели с нищо, което не били сторили: въпреки това унищожили този медал, за да успокоят Луи XIV.

От своя страна кралят на Англия ги упреквал, че не са свалили знамената на своя флота, когато срещнали английски кораб, и също споменавал някаква картина, на която Корнелиус Де Вит, братът на държавния секретар, бил изобразен с атрибутите на победител. В дъното на картината се виждали завзети и изгорени кораби. Корнелиус Де Вит, който действително участвал дейно в морските подвизи против Англия, се бил поласкал от тази суетна памет за славата му, ала картината, почти неизвестна, се намирала в помещение, където едва ли не никой не влизал. Английските министри, изразили писмено упреците на своя крал срещу Холандия, упоменавали „обидни картини“, abusive pictures. Щатите, които винаги превеждали на френски преписките на министрите, превели abusive с думата погрешни, измамни, и отговорили, че не знаят какви са тези измамни картини. Всъщност те така и не се досетили, че става дума за този портрет на един техен съгражданин, и не могли да си представят, че той е повод за войната.

Луи XIV бил сторил всичко, на което са способни честолюбието и човешката предвидливост в подготовката за унищожението на една нация. Трудно е да се открие сред хората пример за дребно начинание, осъществено при такива изключителни приготовления. Измежду всички завоеватели, превзели части от света, не ще открием и един, наченал завоеванията си с толкова редовна войска и толкова пари, колкото използвал Луи, за да пороби държавицата Съединени провинции. За целта били похарчени петдесет милиона, които днес биха били осемдесет и седем. Трийсет кораба с по петдесет оръдия се присъединили към английската флота, която наброявала сто платна. Кралят заедно със своя брат се доближил до границите на испанска Фландрия и на Холандия, към Маастрихт и Шарльороа, съпроводен от над сто и дванайсет хиляди души. Епископът на Мюнстер и кьолнският избирател разполагали с двайсетина хиляди. Кралската армия била водена от Конде и от Тюрен; техен подчинен бил Фон Люксембург; обсадите трябвало да се провеждат под грижата на Вобан; Лувоа бил вездесъщ с обичайната си бдителност. Никога не се е виждала по-великолепна армия, същевременно и с такава стройна дисциплина. Внушителна гледка представлявал наскоро реформираният кралски дом: той включвал четири роти гвардейци, всяка от по триста благородници, сред които имало много млади по-малки синове без заплати, отбиващи като другите редовна военна служба; двеста охранителни жандарми, двеста лековъоръжени конници, петстотин мускетари, все благородници, и то подбрани, прекрасни с младостта и добрата си външност; дванайсет роти жандармерия, впоследствие увеличени до шестнайсет; дори швейцарските гвардейци стотници придружавали краля; френските и швейцарските гвардейски полкове охранявали дома или палатката му. Тези сили, обсипани със злато и сребро в огромната си част, представлявали едновременно повод за ужас и за възхищение сред едно население, несвикнало с каквото и да било великолепие. Всеобхватна дисциплина поддържала напълно нов ред в армията. Все още нямало кавалерийски и пехотни инспектори, каквито знаем днес; ала двама неподражаеми посвоему мъже изпълнявали тези функции: тогава Мартине изграждал съвременната дисциплина на пехотата, а кавалер Дьо Фурий изпълнявал тези задължения спрямо конницата. Мартине бил въвел щиковете едва от година в няколко полка; преди намесата му те не били в постоянна и всеобща употреба. Това приспособление, може би най-страшното във военното изкуство, било познато, но слабо използвано — преобладавали пиките. Той бил измислил и едни медни понтони, които с лекота се пренасяли върху каруци. При тия предимства кралят бил уверен в своя късмет и в своята слава, затова водел със себе си историк, който да описва победите му: това бил Пелисон, човек, за когото ще стане дума в раздела за изящните изкуства, по-способен да пише добре, отколкото да не ласкае.

Още по-пагубно за холандците било, че маркиз Дьо Лувоа бил закупил от самите тях с посредничеството на граф Фон Бентхайм, един таен съмишленик, голяма част от боеприпасите, които щели да послужат за тяхното унищожение, и така в значителна степен бил изпразнил складовете им. Не е за чудене как едни търговци са продали тези средства за отбрана тъкмо преди обявяването на войната — та нали всекидневно продавали такива на неприятелите си при най-смъртоносни походи. Знае се как продавач от тази страна някога отвърнал на принц Мориц, който го порицавал за подобна продажба: „Монсеньор, ако по море можеше да се завърти доходна търговия с ада, веднага бих се спуснал натам, та ако ще да ми изгорят платната.“ Удивителното е, че е отпечатана версия как маркиз Дьо Лувоа лично отишъл предрешен да сключи тези сделки в Холандия. Как може да си представим такава небивалица, такова опасно и ненужно приключение?

Холандия можела да противопостави срещу Тюрен, Конде, Люксембург, Вобан сто и трийсетте хиляди бойци, невероятната артилерия и парите, с които бивала купувана верността на комендантите на противниковите укрепени населени места, само един млад, слаботелесен принц, който не се бил сблъсквал с обсади и битки, и около двайсет и пет хиляди необучени войници — толкова била тогава защитната сила на страната. Двайсет и две годишният принц Вилем д’Оранж бил набързо избран за главнокомандващ сухопътните войски с гласовете на народа: държавният секретар Ян Де Вит бил принуден да се съгласи. Независимо от холандската си флегматичност принцът имал пламенно честолюбие и воля за слава, които впоследствие се разгърнали в поведението му, без никога да намерят място в неговата реч. Бил хладен и строг, имал дарбата да бъде дееспособен и проницателен; храбростта никога не му изневерила и затова слабото, немощно тяло понасяло невероятна умора. Бил доблестен без показност, амбициозен, но враг на пищността; бил роден да се бори срещу обстоятелствата с флегматично упорство, обичал сделките и воюването, не познавал удоволствията, свързани с величието, та дори и обичайните човешки удоволствия; в крайна сметка във всичко бил противоположен на Луи XIV.

Отначало не съумял да спре бушуващата срещу родината му стихия; силите му не достигали, дори властта му била ограничена от щатите. Френското оръжие съкрушавало Холандия и отнийде не идвала помощ: непредпазливият херцог на Лотарингия, който се бил опитал да набере войска, за да си опита късмета редом с републиката, станал свидетел на завземането на Лотарингия от френските войски, сторили това със същата леснина, както се превзема Лвиньон при поредното недоволство от папата.

Междувременно кралят придвижвал своите сили към Рейн, към областите, граничещи с Холандия, с Кьолн и с Фландрия. Нареждал да раздават пари във всички села, за да бъдат заплатени щетите, направени от войниците: ако някой местен благородник идвал да се оплаче, неизменно получавал подарък. Пратеник на губернатора на Нидерландия, дошъл да съобщи на краля за вреди, извършени от войниците, получил от ръцете на краля своя портрет, обрамчен с диаманти, на стойност над дванайсет хиляди франка. Това поведение карало населението да му се възхищава и увеличавало боязънта от неговото могъщество.

Кралят възглавявал своя дом и най-добрите си бойци, общо трийсет хиляди човека: командвал ги Тюрен. Принц Дьо Конде имал армия със същата сила. Другите части, под водачеството ту на Люксембург, ту на Шамийи, действали самостоятелно или се свързвали помежду си — според нуждите. Като начало били обсадени наведнъж четири града, чиито имена остават в историята единствено покрай това събитие: Райнберг, Орсой, Везел, Бюрик; били превзети още със самото нашествие. По Райнберг изобщо не стреляли с оръдие, а за да бъде улеснено завземането му, подкупили местния командващ, ирландец по националност, на име Досъри, който безочливо се продал и след това непредпазливо се отправил към Маастрихт, където принц Д’Оранж го наказал със смърт.

Всички населени места покрай Рейн и Исел се предали. Някои губернатори изпратили ключовете си, щом само видели в далечината някой и друг френски ескадрон; доста офицери избягали от градовете, където ръководели гарнизони, преди врагът да е нахлул на тяхна територия; потресът бил всеобщ. Принц Д’Оранж все още не разполагал с достатъчно сили, за да се противопостави. Цяла Холандия вече се готвела за игото, чакали просто кралят да мине през Рейн. Принц Д’Оранж набързо установил отбранителни линии оттатък реката, ала след като ги установил, не бил в състояние да ги удържи. Просто не се знаело къде французите ще сглобят понтонен мост, та да бъде спряно по възможност прехвърлянето им. Действително намерението на краля било реката да бъде прекосена по мост от изобретените от Мартине корабчета. Тогава местни хора осведомили принц Дьо Конде, че сезонната засуха е създала временен брод през един от ръкавите на Рейн, близо до стара куличка, която представлявала пункт за събиране на пътни такси и се наричала Tollhuyrs, или място за плащане, като в нея имало седемнайсет войници. Кралят изпратил граф Дьо Гиш да направи проверка на брода: налагало се да се преодолеят с плуване само двайсетина стъпки посред речния ръкав, така твърди в писмата си Пелисон, който лично видял всичко, а и местните потвърдиха пред мен. Преходът не представлявал нищо особено: значителен брой коне накъсвали течението, което било и твърде бавно. Излизането отсреща било лесно; от другата страна на водата пазели четири-пет конника и два жалки пехотни полка без оръдие; френската артилерия ги помела странично. Докато кралският дом и най-добрата кавалерия преминавала безопасно с численост близо петнайсет хиляди души, принц Дьо Конде бил застанал наблизо на едно медно корабче. Само неколцина холандски кавалеристи навлезли в реката, уж да се бият: незабавно избягали, като видели наплива на множеството насреща. Пехотата веднага сложила оръжието, за да не бъде избита (12 юни 1672 г.). При прехвърлянето загинали единствено граф Дьо Ножан и неколцина конници, които се отклонили от брода и се издавили; през този ден изобщо нямало да има убити, ако не било неблагоразумието на младия херцог Дьо Лонгвил. Разправят, че понеже имал в главата си винени пари, той стрелял с пистолет по противниците, които на колене се молели да бъдат оставени живи, и изкрещял; „Никаква милост за тия негодници.“ И убил с изстрел един техен офицер. Отчаяната холандска пехота мигновено грабнала оръжията и дала залп, при който херцог Дьо Лонгвил бил убит. Един кавалерийски капитан на име Осембрьок, който не бил избягал с другите, притичал към принц Дьо Конде, който излизал на кон от реката, и опрял пистолет в главата му. Принцът замахнал и отклонил цевта, но изстрелът раздробил китката му. При всички кампании Конде получил единствено тази рана. Раздразнените французи се спуснали върху пехотинците, които се разбягали на всички страни. Луи XIV се прехвърлил по мост заедно с пехотата, ръководейки придвижването.

Ето какво представлявало прехвърлянето през Рейн, бляскаво и единствено по рода си действие, което тогава било огромно събитие и се смятало, че ще остане в паметта на всички хора. Понеже кралят неизменно придавал величав вид на постъпките си, понеже късметът стремително подпомагал завоеванията му, властта му била обгърната от разкош, придворните го обожавали, а най-сетне и понеже самият народ, и особено парижани, имат особен вкус към преувеличенията, а и понеже не всеки лентяй в големите градове има понятие от това що е война — всичко това станало причина прехвърлянето през Рейн да се възприеме в Париж като чудо, да се превъзнася невероятно. Всеобщото убеждение било, че цялата армия е преминала с плуване реката срещу войска, заела укрепени позиции, и то въпреки артилерийския огън от непревземаема крепост на име Толус. Вярно е, че за враговете това преминаване е било внушително до крайност — както и това, че ако те са имали свястна войска на отсрещния бряг, начинанието е щяло да бъде извънредно опасно.

След като Рейн бил преодолян, били превзети Дуйсбург, Цутфен, Арнхем, Нозембург, Неймехен, Шенк, Бомел, Кревкьор и пр. По всяко време на деня кралят получавал новина за някакво завоевание. Един офицер на име Мазел писал на Дьо Тюрен следното: „Ако пожелаете да ми изпратите петдесет конници, с тях бих могъл да превзема две-три населени места.“

20 юни 1672 г. Утрехт изпратил ключовете си и капитулирал с цялата провинция, която носела името му. Луи влязъл триумфално в този град (30 юни), като водел със себе си главния военен свещеник, изповедника си и самия архиепископ на Утрехт. Голямата църква била тържествено върната на католиците; архиепископът, който иначе само се наричал така, за известно време получил същинското си достояние. Религията на Луи XIV бележела победи заедно с оръжията: така според католиците той придобивал същински права над Холандия.

Провинциите Утрехт, Оверисел и Гелдерланд били покорени; Амстердам просто чакал кога ще бъде поробен или съсипан. Евреите, които го населявали, побързали да предложат на Гурвил, интендант и приятел на принц Дьо Конде, два милиона флорина, за да не бъдат ограбени.

Нерден, съвсем близо до Амстердам, вече бил превзет. Четирима конници, които се размотавали, за да се пооблажат, се доближили до портите на Муйден, където са шлюзовете и откъдето може да бъде наводнена цялата страна — той е само на левга от Амстердам. Изпаднали в ужас, магистратите на Муйден излезли да предадат ключовете си на четиримата войници; като видели обаче, че те не тръгват към тях, си прибрали ключовете и залостили вратите. Само миг по-скоро — и Амстердам щял да бъде в ръцете на краля. С превземането на столицата щяла да погине не само републиката, нямало повече да има холандска нация, скоро и земята на тази страна щяла да изчезне. Най-богатите семейства, страстно привързани към свободата, се канели да бягат накрай света, да пътуват по море до Батавия[2]. Били преброени корабите, годни да понесат пътя, пресметнато било какво могат да поберат. Изчислили, че петдесет хиляди семейства могат да намерят убежище в новата си родина. Холандия вече щяла да съществува само в източна Индия: тези провинции на Европа, които купували жито само с богатствата си от Азия, които живеели единствено от търговия и — ако посмеем да го кажем — понеже били свободни, щели да се окажат внезапно съсипани и обезлюдени. Амстердам, складът, снабдителният център на Европа, в който двеста хиляди души поддържат търговията и изкуствата, скоро щял да се превърне в огромно тресавище. Всички съседни земи искали огромни разходи и хиляди работници за поддържането на дигите: вероятно щели да им липсват и средства, и обитатели, щели накрая да потънат, предоставяйки на Луи XIV единствено печалната слава, че е унищожил най-прекрасния, най-необичайния паметник на човешката изобретателност.

Жалкото положение на държавата нараствало от обичайните за нещастните хора разделения, при които те се обвиняват взаимно за всеобщите бедствия. Държавният секретар Де Вит мислел, че ще може да спаси останките от отечеството си само като измоли от победителя мир. В душата си, все тъй републиканска и ревнива спрямо личната му власт, продължавал да се опасява от издигането на принц Д’Оранж повече, отколкото от завоеванията на краля на Франция; дори бил накарал принца да се закълне, че ще спазва един едикт с постоянно действие, посредством, който не се допускало принцът да получи достойнството на щатхалтер. Заради честта си, заради своя авторитет, заради крамолния дух и личния интерес Де Вит се позовавал на тази клетва. Предпочитал неговата република да попадне под игото на чужд крал победител, отколкото да се подчини на щатхалтер.

От своя страна принц Д’Оранж бил по-честолюбив от Де Вит, не по-малко привързан към отечеството си, по-издръжлив спрямо всеобщото бедствие, очаквал много от времето и от упоритото си постоянство, стремял се да стане щатхалтер и пламенно се противопоставял на мирното решение. Щатите постановили да се предприемат стъпки към мир въпреки мнението на принца, ала принцът получил титлата щатхалтер въпреки двамата Де Вит.

Четирима народни представители пристигнали в лагера на краля да измолят милостта му спрямо една република, която допреди половин година се смятала за арбитър на кралете. Депутатите ни най-малко не били посрещнати от министрите на Луи XIV с френската учтивост, която примесва цивилизованата мекота с твърдостта на управлението: суров и надменен, Лувоа, склонен по-скоро да служи добре, а не да се стреми господарят му да бъде обичан, приел молителите високомерно, та дори с оскърбителна насмешливост — принудили ги да се връщат няколко пъти. Най-сетне кралят разпоредил да им предадат волята му: желаел щатите да му преотстъпят всички владения отсам Рейн; Неймехен, градовете и крепостите в самото сърце на страната да му изплатят двайсет милиона, французите да използват всички големи холандски пътища, по суша и по вода, без да плащат такси за това; католическата религия трябвало да бъде възстановена навсякъде; републиката трябвало ежегодно да му провожда пратеничество със златен медальон, на който да бъде изписано, че тя дължи свободата си на Луи XIV; и най-сетне към тези удовлетворения трябвало да се добавят дължимите на краля на Англия, на владетелите в Империята, като например кьолнският и мюнстерският, които допълнително били изтормозили Холандия.

Тези мирни условия, силно напомнящи робия, били приети като непоносими и гордостта на победителя вдъхнала на победените смелост сред безнадеждността: взело се решение да мрат с оръжие в ръка; всички сърца, всички надежди се обърнали към принц Д’Оранж. Яростта на народа избликнала против държавния секретар, който бил поискал мир: към бунтовническите настроения се добавили и политиката на принца и враждебността на неговите привърженици. Посегнали на живота на държавния секретар Ян Де Вит; неговият брат Корнелиус бил обвинен, че е заговорничил да бъде убит принцът — така и Корнелиус бил привлечен към отговорност. Сред бурята той изрецитирал началото на одата на Хораций Justutn et tenacem, подхождаща на положението и на смелостта му, която може да бъде преведена така за онези, които не знаят латински[3]:

Бурен воден кръговрат

или морските талази,

безпощадната омраза

на един народ чепат,

тираничните порази

не попречват да запази

разума си дух сърцат.

20 август 1672 г. Накрая вбесеното население погубило в Хага двамата братя Де Вит — единия, който бил управлявал почтено страната деветнайсет години, и другия, който й бил служил със своя меч[4]. Над окървавените им тела били извършени всички безчинства, на които е способен народът: ужаси, каквито стават при всички нации, каквито французите са причинили на маршал Д’Анкър, на адмирал Колини и на други; населението си е едно и също навсякъде. Приятелите на държавния секретар били преследвани: дори покрай Ройтер, адмирала на републиката, който тъй успешно се бил сражавал за нея, в Амстердам се завъртели убийци.

Покрай тия безредици и нещастия магистратите проявили добродетели, каквито се срещат само в републиките. Частни лица, притежаващи банкноти, започнали да се тълпят пред амстердамската банка; имало опасения, че е посегнато на държавната хазна; всеки бързал да вземе малкото пари, които се предполагало, че са останали в нея. Магистратите наредили да бъдат отключени подземията, където се съхранявало държавното съкровище: то си седяло непокътнато, както било положено там преди шейсет години; парите дори били още черни от близостта на пожара, който няколко години по-рано бил изпепелил градското кметство. Дотогава банкнотите винаги били приемани, без да се пипа хазната — в случая парите били раздадени на всички, които искали да им бъдат изплатени. Тази добронамереност и тази умелост заслужавали възхищение, още повече че кралят на Англия Чарлс II, за да може да води война срещу холандците и да се забавлява, не се задоволил с парите от Франция, ами докарал до банкрут и поданиците си. Тъй както било срам за този крал да се погаври така с доверието на хората, тъй било и чест за магистратите на Амстердам да го съхранят във време, когато сякаш било едва ли не редно то да изневери.

Към тези републикански добродетели се добавила и душевната храброст, която води до крайни решения при безнадеждни обстоятелства. Те разпоредили да бъдат пробити дигите, които сдържали морските води; извънградските домове, които са безброй около Амстердам, селата, съседните градове, Лайден, Делфт били наводнени. Селяните не роптаели, че стадата им са издавени в полето: Амстердам се оказал като огромна крепост посред водите, заобиколена от военни кораби, за които имало достатъчно вода, та да се доближат до града. Голям глад имало сред населението: най-вече липсвала вода за пиене; тя се продавала по шест су за пинта; ала тези неволи изглеждали по-леки от робството. За отбелязване от страна на бъдните поколения е как Холандия, жестоко притисната по суша, без вече да е държава, си оставала страховита по море: това била същинската стихия на народа там.

Докато Луи XIV прекосявал Рейн и превземал три провинции, адмирал Ройтер с около сто военни кораба и над петдесет брандера се отправил към английското крайбрежие, търсейки флотите на двамата крале: общото им могъщество не давало възможност да изпратят военноморски сили, по-големи от онези на републиката. Англичаните и холандците се срещнали като нации, свикнали да си оспорват първенството сред Океана. Тази битка при Солбей траяла цял ден (7 юни 1672 г.); Ройтер, който я започнал, нападнал флагманския английски кораб, където се намирал херцогът на Йорк, брат на краля: славата на този дуел се паднала на Ройтер; херцогът на Йорк бил принуден да се прехвърли на друг кораб и никога повече не се изпречил срещу холандския адмирал. Трийсетте френски плавателни съда взели слабо участие в сражението — изобщо подир тоя ден нищо не застрашавало холандските брегове.

Подир тази битка Ройтер въпреки страховете и разногласията сред неговите сънародници докарал индийския търговски флот до Тесел, като по този начин защитил и подсигурил материално своето отечество от едната страна, докато то бедствало откъм другата. Всъщност търговският обмен на холандците се поддържал; по морските води край Индия се виждали само техни знамена. Веднъж френският консул казал на персийския владетел, че Луи XTV е завладял почти цялата Холандия. „Как така — отвърнал персийският монарх, — та нали в пристанището на Ормуз на един френски кораб се падат двайсет холандски?“

Принц Д’Оранж обаче имал амбицията да бъде добър гражданин: той дарил на държавата дохода от своята титла и всичкото си имущество, подкрепяйки каузата на свободата; предизвикал наводнения по всички пътища, откъдето французите можели да проникнат в останалата част от страната. Светкавичните му тайни преговори пробудили от дрямката императора, Империята, съвета на Испания, губернатора на Фландрия; той дори склонил Англия към мир. В крайна сметка станало тъй, че кралят бил навлязъл в Холандия през май, а още през юли Европа започнала да се настройва против него.

Монтерей, губернаторът на Фландрия, тайно прехвърлил няколко полка в подкрепа на Съединените провинции; съветът на император Леополд изпратил Монтекуколи, който оглавявал близо двайсет хиляди души; избирателят на Бранденбург, разполагащ с платена войска от двайсет и пет хиляди бойци, също се включил.

Тогава кралят изоставил своята армия. Нямало какво да се завоюва в една наводнена страна; опазването на завладените провинции вече било затруднено. Луи се стремял към сигурна слава, ала тъй като не желаел да я придобива посредством неуморни усилия, не я спечелил. Бил удовлетворен, задето превзел толкова градове за два месеца, в средата на лятото се завърнал в Сен Жермен, оставил Тюрен и Люксембург да приключат войната и се насладил на триумфа. Във връзка със завоеванията му били издигнати паметници, а великите сили в Европа вече действали, за да му ги отнемат.

[1] „Не отстъпва и пред мнозина“. — Б.пр. ↑

[2] Днес Джакарта, столица на Индонезия. — Б.пр. ↑

[3] Преводът е направен според превода на Волтер на произведението. — Б.пр. ↑

[4] Отначало се опитали да утрепят държавния секретар в Хага; той обаче се спасил и наредил да накажат убиеца. Брат му бил замесен, но не посмели да го осъдят на смърт, тъй като не изтръгнали от него признания. Решили да го изселят; тъкмо когато държавният секретар отивал да вземе брат си от затвора, двамата знаменити граждани били убити. — Б.а. ↑

Глава XI.
Изтегляне от Холандия. Повторно завоюване на Франш Комте

Твърде необходимо е предполагаемите читатели на този труд да помнят, че тук не се разказва просто последователно за различни кампании, а става дума за история на хорските нрави: достатъчно са книгите, пълни с всевъзможни военни тънкости и подробности относно човешката ярост и мизерия. Целта на това писание е да бъдат обрисувани главните характери в тези превратности, да се пресеят множеството дребни факти и да бъдат осветлени единствено съществените, а по възможност да се изясни и породилият ги дух.

Тогава Франция е в апогея на своята слава: имената на нейните пълководци са споменавани със страхопочитание; нейните министри се възприемат като умове, по-значими от съветниците на другите владетели; в Европа Луи се оказва едва ли не единствен по рода си крал. Действително — император Леополд не се появява сред своите войски; Карлос II, кралят на Испания син на Фелипе VI, едва-що се е разделил с детството; кралят на Англия проявява активност в своя живот единствено спрямо насладите.

Всички тия владетели и техните министри допускат груби грешки. Англия действа против собствената си държавност, доколкото се съюзява с Франция, въздигайки велика сила, която е в неин интерес да отслаби; императорът, Империята и испанският съвет постъпват още по-зле, като не се противопоставят още в началото на тази стихия. Най-сетне и Луи извършва огромна грешка, подобно на всички тях, като не умножава достатъчно бързо тъй лесните си завоевания. Конде и Тюрен настояват повечето холандски укрепления на населените места да бъдат разрушени, те твърдят, че държави не се отвоюват с гарнизони, а с цели армии; че трябва да се опазват по едно-две военно важни населени места, за да се подсигури отстъплението, а трябва да има бърз устрем към цялостно завоюване. Напротив, Лувоа иска навсякъде укрепления и гарнизони: такъв е неговият гений, такова е и мнението на краля. По този начин Лувоа разполага с повече работни места, той разширява дейността на своето министерство и възторжено противоречи на двамата най-велики пълководци през онзи век. Луи му се доверява и сбърква, което и сам признава впоследствие; той пропуска момента за навлизане в столицата на Холандия, отслабва армията си, като я разхвърля на премного места, дава възможност на неприятеля да си поеме дъх. Историята на най-великите владетели често представлява разказ за човешките грешки.

Подир оттеглянето на краля нещата се променят. Тюрен е принуден да се придвижи към Вестфалия, за да пресрещне имперските сили. Губернаторът на Фландрия Монтерей, без да получи пълна подкрепа от нерешителния държавен съвет на Испания, подсилва незначителната армия на принц Д’Оранж с близо десет хиляди души. Принцът успява да задържи французите до настъпването на зимата: така възможностите биват балансирани. Зимата идва: холандските наводнения се покриват с лед; Люксембург, който е заел Утрехт, вече води война, с каквато французите не са свикнали, и подлага Холандия на нова опасност, не по-малко страшна от предходните.

Една нощ той събира около дванайсет хиляди пехотинци, изтеглени от съседните гарнизони. Обувките им биват подковани. Той застава начело и поема по леда към Лайден и към Хага. Ледът внезапно започва да се топи: Хага е спасена. Неговата армия, обкръжена от вода, няма накъде да се придвижи и почти е пред гибел. За да се върне в Утрехт, трябва да стъпва по тясна, мочурлива дига, където едвам могат да се придвижват един до друг четирима души. До тази дига може да се достигне единствено ако бъде нападнато укрепление, което изглежда непревземаемо без артилерия. Ако това укрепление било способно да спре армията дори само за ден, тя щяла да погине от глад и от умора. Люксембург бил в безизходица; късметът обаче, който спасил Хага, спасил неговата армия благодарение на предателството на коменданта на укреплението, който без никаква причина напуснал своя пост. Хиляди са непонятните събития и във войните, и в мирния живот; това спадало към тях. Последица от начинанието било едно зверство, поради което представата за французите в тази страна станала напълно отвратителна. Бодегравен и Свамердам, два внушителни града, богати и гъстонаселени, подобни на нашите неголеми селища, били предоставени на войниците за разграбване като награда за изтощението им. Те опожарили двата града и в светлината на пламъците се отдали на разврат и жестокости. Удивително е какви варвари са френските войници, които иначе са командвани от множество възхитите ни офицери, справедливо известни както с човечността, така и с храбростта си. Това безчинство оставило такива дълбоки впечатления, че дори близо четирийсет години по-късно съм виждал холандски книжки, по които децата се учат да четат, където премеждието е описано и така се насажда омраза към французите у все нови поколения.

1673 г. Същевременно кралят водел усилени преговори с кабинетите на всички владетели. Той успял да убеди херцога на Хановер. В началото на войната избирателят на Бранденбург бил подписал договор, който обаче скоро бил нарушен. Луи плащал на хора из всички германски дворцови среди. Негови емисари подклаждали в Унгария смутове из въпросната провинция, към която виенският държавен съвет се отнасял твърде строго. На краля на Англия били дадени пари, за да воюва упорито с Холандия въпреки недоволството на цялата английска нация, възмутена, задето обслужвала величието на Луи XIV, след като била по-склонна да го потъпче. Европа се тресяла поради въоръжените сили и преговорите на Луи. В крайна сметка той не успял да попречи на императора, Империята и Испания да се обвържат с Холандия и да му обявят тържествено война. До такава степен бил променил настроенията, че естествените му съюзници, холандците, се сприятелили с австрийския дом. Император Леополд изпращал мудно помощ, но явно бил силно раздразнен. Съобщава се, че когато отишъл в Грац на преглед на войските, които бил събрал там, пътьом се причестил, после взел в ръце разпятие и призовал Бог за свидетел, че каузата му е справедлива. Това действие би било уместно по време на кръстоносните походи; молитвите на Леополд не попречили на напредъка на въоръжените сили на френския крал.

Най-напред си проличало колко усъвършенствана е неговата марина. Вместо трийсетте плавателни съда, присъединени предната година към английската флота, били изкарани четирийсет, без да се броят брандерите. Офицерите били изучили умелото маневриране на англичаните, редом, с които се били сражавали срещу общ противник — холандците. При властването на Джеймс II херцогът на Йорк бил изобретил изкуството да се предават заповеди по море посредством различни движения с флагчета. Дотогава французите не умеели да подреждат флотилии за бой: опитът им се свеждал до схватки кораб срещу кораб, а не до съвместно придвижване на множество от тях, до наподобяване по море на напредването на сухопътните войски, при които отделните корпуси се подкрепят и си помагат взаимно. При тях станало същото, както при римляните, които за година изучили от картагенците изкуството на морските сражения и се проявили като равни на своите учители.

Вицеадмиралът Д’Етре и неговият помощник Мартел правили чест на военните умения на френската нация при три последователни битки по море през юни (7, 14 и 21 юни 1673 г.) между холандския и френско-английския флот. При трите схватки адмирал Ройтер се проявил възхитително. Детре писал на Колбер: „Ще ми се да съм спечелил със смъртта си славата, която придоби Ройтер.“ Д’Етре заслужавал Ройтер да каже същото за него. Качествата и ръководенето от всички страни били тъй равни, че не се стигнало до решителна победа за никого.

Освен че преобразил своите французи в морски бойци с помощта на Колбер, Луи усъвършенствал още и изкуството да се води война по суша благодарение на уменията на Вобан. Той лично присъствал при обсадата на Маастрихт, докато се водели трите морски Сражения. За него Маастрихт бил ключ към Нидерландия и към Съединените провинции; той представлявал крепост под управлението на безстрашен губернатор на име Фарио, роден французин, който бил преминал на служба в Испания, а после и в Холандия: гарнизонът се състоял от пет хиляди човека. Вобан ръководил обсадата и за пръв път приложил успоредните бойни линии, измислени от италиански инженери, служещи на турците при Кандия; той добавил оръжейните пунктове, които се правят в траншеите, за да бъдат по-бойни войниците и да има връзка между тях при спускането напред. При тази обсада Луи се проявил с по-голяма точност и издръжливост, отколкото по-преди: с търпеливостта си към усилията давал пример на своята нация, укорявана дотогава, че притежава само буйна смелост на пристъпи, бързо прекършвана от умората. Маастрихт се предал подир осем дни (29 юни 1673 г.).

За да укрепи допълнително военната дисциплина, той проявил строгост, която дори сякаш била прекомерна. Принц Д’Оранж разполагал, за да се противопостави на бързите завоевания, само със слабоволеви офицери и страхливи войници и ги бил настроил за бой посредством санкции — предавал на палача онези, които изневерявали на своите задължения. Кралят също прибягнал до наказания, когато изгубил едно населено място. Твърде смел офицер на име Дюпа върнал Нарден на принц Д’Оранж. Всъщност удържал четири дни; предал града подир петчасово сражение поради негодните укрепления, за да избегне масирана атака, която недостатъчният и обезкуражен гарнизон нямало да успее да отблъсне. Раздразнен от първия неуспех на своите въоръжени сили, кралят осъдил Дюпа да бъде влачен с лопата в ръката из Утрехт, а шпагата му била счупена: нечовешко и ненужно спрямо френските офицери, които са достатъчно чувствителни към славата и няма за какво да бъдат плашени със страх от позор. Редно е да знаем, че в действителност запасите на комендантите на укрепени населени места ги задължават да отразят три щурма; този закон обаче е сред неизпълнимите. Година по-късно Дюпа пада убит при обсадата на градеца Граве, където служи като доброволец. Храбростта и смъртта му трябва да са разстроили маркиз Дьо Лувоа, който го бил наказал тъй сурово. Височайшата власт може да тормози един свестен човек, но не бива да го лишава от честта му.

Старанието на краля, геният на Вобан, строгата проницателност на Лувоа, опитът и забележителните умения на Тюрен, дейното безстрашие на принц Дьо Конде нямало как да поправят грешката да се вардят толкова населени места и изтърваването на Амстердам.

Принц Дьо Конде напразно се опитал да достигне сърцето на наводнената Холандия. Тюрен не успял да възпрепятства свързването на силите на Монтекуколи и на принц Д’Оранж, нито да попречи на принца да превземе Бон. Епископът на Мюнстер, положил огромни усилия за погубването на генералните щати, се озовал под удара на холандците.

Парламентът на Англия наложил на краля да се включи сериозно в мирните преговори и да прекрати ролята си на наемник спрямо френското величие. Трябвало трите холандски провинции да бъдат изоставени също тъй бързо, както били завоювани. Все пак ги ограбили: интендантът Робер отмъкнал само от провинция Утрехт за една година милион и шестстотин шейсет и осем хиляди флорина. Изтеглянето от завоюваните области станало тъй спешно, че двайсет и осем хиляди холандски пленници били освободени срещу едно екю на човек. Триумфалната арка на портата Сен Дьони и другите паметници, прославящи завоеванията, били тъкмо завършени, а завоюваното вече било изгубено. При това нашествие холандците славно се борили по море и умело извели войната извън границите на своята страна. Според Европа излязло, че Луи XIV твърде скоро и с прекомерна гордост се е възрадвал на един мимолетен триумф: последствието от това начинание била кървавата война едновременно с Испания, Империята и Холандия, като Англия оттеглила подкрепата си, както и Мюнстер, та и Кьолн, а в нападнатите и изоставени области към краля изпитвали не възхищение, ами омраза.

Владетелят устоял сам срещу всички врагове, които си бил спечелил. Предвидливостта на неговото управление и силата на държавата му проличали дори по-добре, когато се наложило да се води борба срещу взаимнообвързаните велики сили и срещу големи пълководци, вместо при завоевателните разходки до френска Фландрия, до Франш Комте и до половината Холандия, където неприятелите били беззащитни.

Забележително било най-вече какви предимства има един абсолютен владетел с добре управлявани финанси спрямо другите крале. Той едновременно осигурил армия от близо двайсет и три хиляди души на Тюрен против силите на Империята; четирийсетхилядна войска на Конде против принц Д’Оранж; армейски корпус се намирал по границите на Русийон; флота, пренасяща войници, прехвърлила войната срещу испанците чак в Месина; самият той поел на път, за да завладее повторно Франш Комте. Навсякъде едновременно се отбранявал и нападал.

При новото настъпление във Франш Комте най-напред проличало цялостното надмощие на управлението му. Трябвало да спечели или най-малкото да приспи опасенията на швейцарците, една бедна, ала опасна нация, винаги въоръжена, винаги безкрайно привързана към своята свобода, непобедима по собствените й граници, която вече роптаела и била нащрек поради повторната поява в съседство на Луи XIV. Императорът и Испания искали Тринайсетте кантона да допуснат поне свободното преминаване на войските им, за да подпомогнат Франш Комте, оставена беззащитна поради небрежността на испанския първи министър; от своя страна кралят убеждавал швейцарците да не допускат никого: само че Империята и Испания представяли само основания и молели; кралят предложил пари в брой и така убедил швейцарците да изпълнят желанието му — преминаването било отказано. Заедно с брат си и със сина на великия Конде Луи обсадил Безансон. Той харесвал обсадните действия и разчитал, че притежава в тях умения, равни на тези на Конде и Тюрен: ала, макар да бранел ревниво славата си, признавал, че двамата велики мъже са по-способни от него във военните походи. Впрочем той никога не обсаждал град, ако не бил дълбоко убеден, че ще го превземе. Лувоа правел такава добра подготовка, снабдяването на войските било тъй отлично, а Вобан, който ръководел почти всички обсади, бил такъв майстор в завладяването на градове, че кралят не се безпокоял за своята слава. Вобан ръководил щурмовете на Безансон, който бил превзет за девет дни; за месец и половина цялата област Франш Комте станала подвластна на краля. Тя си остава във Франция и сякаш е присъединена завинаги: един паметник на слабостта на австро-испанското правителство и на силата на управлението на Луи XIV.

Глава XII.
Отлична кампания и смърт на Тюрен. Последна битка на Конде при Сенеф

Докато кралят светкавично превземал Франш Комте с леснината и блясъка, които все тъй увенчавали съдбата му, Тюрен, който само защитавал границите откъм Рейн, разгръщал величието и умелостта на своето военно изкуство. Почитта към хората се измерва с преодолените трудности; затова тази кампания на Тюрен е толкова знаменита.

Юни 1674 г. Първо той направил дълъг и бърз преход, прекосил Рейн при Филипсбург, придвижвал се цяла нощ до Зинсхайм, проникнал със сила в града и същевременно нападнал и заставил да побегне Капрара, пълководец на императора, както и стария херцог на Лотарингия Карл IV, този благородник, който цял живот губил владенията си и набирал войски и който бил присъединил малката си армия към част от силите на императора. След като го разбил, Тюрен го подложил на преследване и отново разбил кавалерията му при Ладенбург (юли 1674 г.): оттам се спуснал към друг пълководец на Империята, принц Дьо Бурнонвил, който чакал попълнения, за да нахлуе в Елзас; осуетил свързването на корпусите, нападнал го и го принудил да напусне бойното поле (октомври 1674 г.).

Империята събрала против него всичките си сили: в Елзас имало седемдесет хиляди германци; Брисак и Филипсбург били в техни ръце. Тюрен разполагал вече едва с двайсетина хиляди човека. Принц Дьо Конде му препратил от Фландрия малка кавалерия; тогава той минал по заснежените планини през Тан и Бефор и отведнъж се озовал във високите части на Елзас, насред лагерите на неприятелите, които смятали, че той си отдъхва в Лотарингия и че кампанията е приключила. В Мюлхаузен победил вражеските части; пленил две от тях. Поел към Колмар, където се бил укрепил избирателят на Бранденбург, наричан велик избирател, който тогава ръководел имперските войски. Пристигнал тъкмо когато благородниците и другите офицери се канели да похапнат: те едвам успели да се изплъзнат; наоколо се напълнило с бегълци.

Тюрен смятал, че нищо не е свършил, докато имало какво да се върши, и зачакал край Тюркхайм част от вражеската пехота (5 януари 1675 г.). Предимството на избраната от него позиция осигурявало сигурна победа: той разбил пехотата. В крайна сметка една армия от седемдесет хиляди души била победена и разпръсната, почти без да се стигне до голяма битка: Елзас си останала под кралската власт, а пълководците на Империята били принудени да преминат отново от другата страна на Рейн.

Всички тези последователни действия, извършени тъй изкусно и наложени търпеливо, а същевременно бързо, възхитили и французите, и неприятелите. Славата на Тюрен нараснала, когато станало ясно, че всичко, което бил сторил през тази кампания, било без знанието на двора и противно на настоятелните заповеди на Лувоа, издадени от името на краля: опълчването срещу всемогъщия Лувоа и принуждаването той да приеме събитията въпреки протестите на двора, заповедите на господаря и омразата на министъра били съвсем не пренебрежимо показателни за смелостта на Тюрен и били подвиг, не по-малък от самата кампания.

Трябва да се признае, че онези, които проявявали повече човечност, отколкото уважение към военните подвизи, надигнали поплак против тази тъй славна кампания: тя станала знаменита с нещастията на населението, освен с походите на Тюрен. Подир сражението при Зинсхайм той опожарил Пфалц и пролял там много кръв, а областта била плодородна и внушителна, пълна с пребогати градове и селища. От висотата на своя замък в Манхайм избирателят на Пфалц видял в пламъци два града и двайсет и пет села. Отчаяният владетел поканил Тюрен на дуел в писмо, изпълнено с упреци. Тюрен препратил писмото на краля, който му забранил да приеме поканата, и отговорил на избирателя с нищо не означаващи любезности: такъв си бил стилът на Тюрен, той се изразявал винаги сдържано и двусмислено.

Със същото хладнокръвие той опожарил пекарните и част от полята на Елзас, за да попречи на препитанието на враговете. После позволил на кавалерията да се развихри из Лотарингия: там се стигнало до такива безредици, че интендантът, който от своя страна съсипвал Лотарингия с писмени разпоредби, му пращал често съобщения и се препирал с него, за да прекрати безчинствата. Той отговарял студено: ще издам съответни заповеди. Предпочитал да бъде като баща за войниците, които му били поверени, а не за населението, което според военните закони винаги бива жертвано. Стореното от него зло изглеждало необходимо; всичко се заличавало от славата; впрочем навлизането на седемдесетте хиляди германци във Франция, което той възпрял, щяло да означава много по-големи беди от причинените от него на Елзас, Лотарингия и Пфалц.

От своя страна принц Дьо Конде водил във Фландрия далеч по-кърваво сражение в сравнение с тези на виконт Дьо Тюрен, ала не тъй успешно и по-малко решаващо — или обстоятелствата и местността не били подходящи, или взетите мерки не били тъй точни, а най-вече вероятно трябвало да дава отпор на по-умели пълководци и на по-добри войници. Сблъсъкът станал при Сенеф; маркиз Дьо Фьокиер настоява той да бъде назоваван „схватка“, тъй като не се срещнали две армии в строй и не всички корпуси взели участие; все пак сякаш е възприето буреносният и убийствен ден да получи названието битка: сразили се в строй три хиляди души със съответните им части биха се срещнали в схватка; важността е най-съществена за определението.

Принц Дьо Конде трябвало да удържи положението с около четирийсет и пет хиляди души срещу принц Д’Оранж, който разполагал с шейсет хиляди. Той изчакал вражеската армия да премине през прохода при Сенеф близо до Моне и нападнал част от ариергарда, състоящ се от испанци, надделявайки Внушително (11 август 1674 г.). Принц Д’Оранж бива упрекван, че не е проявил предвидливост при преминаването през прохода; все пак възхищение предизвиква начинът, по който той се справя с бъркотията, докато явно не си е струвало Конде да прибягва до нови сблъсъци с твърде добре укрепилите се противници: той бива разбит трикратно. В тази смесица от грешки и бележити действия двамата пълководци проявяват еднакво и самообладание, и храброст. Великият Конде излага в тази битка повече от всякога своя живот и живота на войниците си на опасност; три коня падат мъртви под него; подир три смъртоносни настъпления той е искал да предприеме четвърто: според един участвал в събитията офицер, сякаш единствено принц Дьо Конде имал още желание да се бие. Най-забележителното при тези обстоятелства било, че след извънредно кръвопролитните и упорити сблъсъци вечерта войниците и от двете страни побягнали, водени от панически ужас. На другия ден двете армии отстъпили едновременно, като никоя от тях не завладяла бойното поле, нито пък получила надмощие, а били еднакво отслабени и победени: французите дали към седем хиляди убити и пет хиляди пленници; неприятелят бил равностойно уязвен. Ненужно пролятата кръв попречила на армиите да предприемат значителни стъпки: оказва се тъй важно славата на оръжието да бъде съхранена, че за да изглежда като победил, принц Д’Оранж обсадил Уденард; ала принц Дьо Конде доказал, че не е загубил битката и прекратил тази обсада, подгонвайки принц Д’Оранж.

Също тъй и във Франция, и при съюзниците се провели самоцелни церемонии с отправяне на благодарност към Бог за победа, която никой не бил спечелил: така се прави, та да бъде окуражаван народът, който винаги трябва да бъде лъган.

В Германия Тюрен продължавал да бележи успехи с малката си армия благодарение на своя гений. Виенският държавен съвет вече не смеел да повери сигурността на империята на благородници, които не съумявали да я защитят, и поставил начело на войските генерал Монтекуколи, който бил сразил турците при Сен Готар и въпреки усилията на Тюрен и на Конде бил достигнал до принц Д’Оранж, обръщайки късмета на Луи XIV подир завоюването на трите холандски провинции.

Отбелязвано е, че най-големите пълководци на Империята често произхождат от Италия: въпреки упадъка на своето робство тази страна все още отглежда хора, възкресяващи спомена за нейното минало. Единствен Монтекуколи бил достоен да се изправи срещу Тюрен: и двамата били превърнали войната в изкуство; четири месеца се преследвали и наблюдавали взаимно при походите и лагеруването, а това печели от страна на германските и френските офицери повече похвали, отколкото победите. Единият и другият съдели какво ще предприеме противникът, като преценявали какво биха сторили на негово място, и нито веднъж не сбъркали; противопоставяли си взаимно търпение, хитрост и дееспособност; най-сетне се готвели да стигнат до същински сблъсък и да оправдаят славата си в битка край селцето Залцбах, когато Тюрен, тръгнал да избира място, където да бъде разположена батарея, паднал убит от оръдеен изстрел (27 юли 1675 г.). Едва ли има някой, който да не е запознат с подробностите около тази смърт; и все пак не можем да си позволим да не приведем основните, включително заради това, че те биват едва ли не до днес всекидневно споменавани.

Може да е ненужно да споменем как гюлето, което го убило, отнесло и ръката на Сент-Илер, заместник-главнокомандващ артилерията, та синът му се спуснал, облян в сълзи, към него. Сент-Илер му казал: „Не за мен, трябва да плачеш за този велик човек.“ Тези думи са сравними с всичко най-героично, съхранено от историята, и представляват най-достойната възхвала за Тюрен. Много рядко се случва при едно монархическо управление, когато хората са заети единствено със собствения си интерес, лицата, служили на отечеството си, да умрат и народът да жали за тях; и все пак за Тюрен плачат и войниците, и народът. Единствен Лувоа не съжалява: според мълвата той дори бива укоряван как с брат си, архиепископът на Реймс, безсрамно се радвали, че великият човек е загинал. Знаем с какви почести кралят увенчава паметта за него, как бива погребан в Сен Дьони подобно на конетабъла Дюгеклен, над когото общественото мнение го поставя по-високо в същата степен, в която векът на Тюрен превъзхожда века на конетабъла.

Военните успехи на Тюрен не са неизменни; той е победен при Мариендал, Ретел и Камбре и сам заявява, че е правил грешки — бил е достатъчно велик, за да го признае. Той така и не осъществява бляскави завоевания, не ръководи велики впечатляващи сражения, чийто изход понякога поставя някоя нация над друга, ала винаги след поражения бележи успехи, постига много с малко средства, става най-умелият пълководец в Европа във времена, когато военното изкуство се усъвършенства силно. Същевременно, макар да е укоряван за изменничество при военните сблъсъци около Фрондата, макар на почти шейсетгодишна възраст поради любов да издава държавна тайна, макар да извършва в Пфалц жестокости, които не изглеждат необходими, той запазва славата си на човек свестен, мъдър и умерен, защото присъщите му добродетели и значителни дарби заличават спомена за слабостите и греховете, по които се доближава до толкова други хора. Ако трябва да го сравним с някого, то бихме се осмелили да споменем тук сред пълководците от предните векове Гонзало де Кордоба, наричан „велик пълководец“ — нему той прилича най-силно[1].

Калвинист по произход, той става католик през 1668 г. Никой протестант, пък дори и никой философ не смята, че подобна промяна у един военен, у един политик на над петдесет години, който още е имал любовници, е станала поради убеждение. Известно е, че когато го прави главен маршал на своята армия, Луи XIV му казва дословно, както е предадено в писмата на Пелисон, а и от други: „Бих искал да ме заставите да сторя за вас и нещо повече.“ Според цитираните люде постепенно тези думи са могли да предизвикат препокръстване; титлата „конетабъл“ би могла да подмами едно честолюбиво сърце; възможно е също препокръстването да е било искрено. Често в човешкото сърце се пресрещат политиката, честолюбието, слабостите на любовта, религиозното чувство. Най-сетне правдоподобно е Тюрен да е отстъпил от религията на предците си поради политически съображения; само дето католиците, възприели победоносно промяната, не са били склонни да смятат, че душата на Тюрен е способна на престореност.

Непосредствените събития в Елзас подир смъртта на Тюрен задълбочили бедата от неговата гибел. Държан отвъд Рейн цели три месеца благодарение на умелостта на френския пълководец, Монтекуколи прекосил голямата река веднага щом узнал, че няма вече защо да се бои от Тюрен; натъкнал се на част от армията, твърде неуверена под командването на Лорж и Вобрен — двама разединени и несръчни командири. Макар да се отбранявала храбро, тази войскова част не могла да попречи на имперските сили да навлязат в Елзас, където Тюрен тъй дълго не ги допускал. Имало нужда от нов водач, не само за да бъде начело, а и за да се справи с положението подир скорошното поражение на маршал Дьо Креки — смел, предприемчив мъж, способен на великолепни и безстрашни действия, но опасен както за неприятеля, тъй и за отечеството си.

Креки тъкмо бил победен по негова вина при Консарбрюк (11 август 1675 г.). Корпус от двайсет хиляди германци, който обсаждал Трир, направо изклал и разпръснал малката му армия: сам той едва успял да се спаси. Втурнал се с безброй опасни премеждия към Трир, който всъщност трябвало предпазливо да защити и който отбранявал храбро. Имал намерение да загине под развалините му; в укрепленията имало пробив, ала той упорито издържал. Гарнизонът взел да се опъва. Капитан Боа-Журден, оглавил размирниците, излязъл да капитулира при пробива. Едва ли по-голямо предателство е било извършвано тъй дръзко: той заплашил маршала да го убие, ако не подпише акта на капитулацията. Креки се оттеглил с няколко верни офицери в една църква; предпочитал да го заловят отделно, вместо да се предаде сам.

За да бъдат заменени мъжете, които Франция била изгубила при всички тия обсади и битки, Луи XIV бил посъветван да не подбира, както ставало обикновено, хора само от доброволческия набор, а да се обърне дори към най-скромните среди. Според стария обичай, който вече не се спазва, притежателите на феоди били задължени да излизат на свои разноски при война, служейки на сюзеренния си сеньор, и да попълват въоръжените сили определен брой дни. Тази служба била определена от главните разпоредби в законниците на нашите варварски нации. Днес в Европа нещата са различни; всички държави набират войници, които са постоянно на разположение под знамената и съставят дисциплинирани корпуси.

Луи XIII бил свикал еднократно благородниците от своето кралство: ето че Луи XIV последвал неговия пример. Благородническият корпус бил изпратен под заповедите на маркиз Дьо Рошфор, впоследствие маршал, по границите на Фландрия, а после и по германската граница; корпусът обаче не бил нито значителен, нито полезен и нямало как да бъде такъв. Благородниците, които обичали да воюват и били способни да служат добре, били офицери в редовната войска; онези, които били възрастни или недоволни и затова си седели у дома, не се включили; останалите, заети да се занимават с наследствата си, се събрали с отвращение до бройката от четири хиляди човека. Надали можем да си представим по-незадоволителна войска. Ездитните животни и оръжията им били разнообразни, те нямали опит, нито подготовка, не ги бивало за нищо, а нямали и желание да служат истински, докарали само неприятности и всички съжалявали, че са се захванали с тях. Това е последният отглас в нашите устроени армии от някогашното рицарство, което ги е съставлявало преди и което въпреки естественото безстрашие на нацията никога не е съумявало да воюва добре.

Август и септември 1675 г. След като Тюрен загинал, Креки претърпял поражение и попаднал в плен, Трир бил превзет, а Монтекуколи извличал данък от Елзас, кралят сметнал, че единствен принц Дьо Конде може да спечели доверието на обезкуражените от липсата на Тюрен войски. Конде оставил маршал Люксембург да поддържа във Фландрия интересите на Франция и се заел да възпре напредващия Монтекуколи. Бил тъй буен при Сенеф, а тук се показал търпелив. Геният му бил гъвкав и той проявил изкусността на Тюрен: два прости лагера спрели устрема на германската армия и принудили Монтекуколи да прекрати обсадата на Агно и на Саверн. Подир тази кампания, не тъй внушителна като водената при Сенеф и предизвикваща по-положителни оценки, принцът вече не се включил във военни действия. Искало му се неговият син да командва; предлагал да му стане съветник, ала кралят не искал пълководци да бъдат младежи, нито пък принцове; той се примирил мъчително дори с потребността да използва принц Дьо Конде: завистта на Лувоа спрямо Тюрен го била подтикнала донейде, наедно със самото име Конде, да му повери ръководенето на войските.

Принцът се оттеглил в Шантийѝ и съвсем рядко посещавал Версай, за да се убеди колко е засенчена славата му на едно място, където придворните ценят само висшето благоволение. Прекарал остатъка от живота си, мъчен от подагра, като се утешавал от болките и от оттеглянето си, разговаряйки с гениални хора от всякакъв вид, каквито тогава имало в изобилие във Франция. Бил достоен слушател и отбирал от всички науки и изкуства, в които те блестели. Будел възхищение и след оттеглянето си. Все пак накрая оня плам, който през младостта му го бил превърнал в буен и страстен герой, изтощил силите на неговото тяло, по рождение по-скоро подвижно, отколкото яко — грохнал преждевременно, умът отслабнал редом с плътта и през последните две години на живота му от великия Конде не останало нищо: умрял през 1686 г. Монтекуколи престанал да служи на императора тъкмо по времето, когато принц Дьо Конде спрял да командва френски войници.

Разпространено, ала недостойно е мнението, че Монтекуколи се отказал да бъде главнокомандващ след смъртта на Тюрен, понеже уж според самия него нямало с кого да се съревновава. Това би било глупост, макар дори и Конде вече да го нямало. Изобщо не е твърдял такива глупости, каквито му приписват, напротив, сражавал се още с французите през онази година и ги принудил пак да минават през Рейн. Пък и кой ли пълководец би заявил на господаря си: „Не желая да ви служа вече, враговете ви са твърде слаби и превъзходството ми е прекомерно“?

[1] Вж. Наполеон, „Мнения и преценки“, II том, на името Тюрен. Наполеон отдава блестящо почит на бележития военен. — Б.фр.изд. ↑

Глава XIII.
След смъртта на Тюрен, до сключването на Неймехенския мирен договор през 1678 г.

Подир смъртта на Тюрен и оттеглянето на принц Дьо Конде кралят продължил да воюва все пак доста успешно с Империята, Испания и Холандия. Разполагал с офицери, наследени от двамата велики мъже; служел му и Лувоа, който струвал дори повече от пълководец, понеже предвидливостта му осигурявала на пълководците възможността да предприемат, каквото пожелаят. Тъй дълго побеждавалите войски били водени от все същия дух, поощряван от присъствието на един преуспяващ крал.

През време на военните действия той лично превзел Конде (26 април 1676 г.), Бушен, Валансиен (17 март 1677 г.), Камбре (5 април 1677 г.). Обвинявали го, че при обсадата на Бушен не посмял да се сражава с принц Д’Оранж, който се насочил към него начело на петдесет хиляди души, за да се опита да помогне на населеното място; самият принц Д’Оранж също е бил укоряван, че не влязъл в битка с Луи XIV въпреки възможността. Такава е съдбата на кралете и на пълководците, все са виновни и за стореното, и за нестореното! Всъщност и той, и принц Д’Оранж не били виновни. Принцът не се впуснал в бой, макар да искал, тъй като губернаторът на Нидерландия Монтерей бил с войската и не желаел управлението да бъде изложено на опасността на решителен сблъсък; славата на кампанията си останала за краля, тъй като той направил, каквото искал, и превзел един град пред очите на неприятеля.

Колкото до Валансиен, градът бил превзет с щурм при едно от онези странни събития, които произтичат от буйното безстрашие на нацията.

Кралят предприел тази обсада, като редом с него били брат му и петима маршали на Франция: Д’Юмиер, Шомберг, Лафьояд, Люксембург и Дьо Лорж. Маршалите се сменяли и командвали всеки по един ден; Вобан ръководел военните действия.

Все още не били превзети никакви подстъпи към населеното място. Първо трябвало да бъдат нападнати две дъги; зад дъгите имало голямо назъбено укрепление, състоящо се от нагъната ограда, заобиколено от ров, пълен с бариери; вътре зад укреплението имало още едно, също заобиколено от ров. Целта била тези препятствия да бъдат овладени, а след това да се прекоси един ръкав на река Еско; оттатък ръкава пак имало укрепление с равна стена; зад равностенното укрепление било основното течение на Еско, дълбока, бърза вода, нещо като естествен ров пред крепостния зид; самият крепостен зид имал широки кули. Всички тези препятствия били осеяни с оръдия; трихиляден гарнизон се готвел за продължителна отбрана.

Кралят свикал военен съвет, преди да нападне външните укрепления. Било прието щурмовете да се провеждат нощем, за да може доближаването до неприятеля да бъде незабелязано и да се щади животът на войниците. Вобан предложил обсадата да започне посред бял ден: всички маршали на Франция се възмутили от предложението; Лувоа също се противопоставил. Вобан обаче бил непреклонен и уверен в своите доводи. Той казал: „Искате да щадите войниците; те ще бъдат в много по-добро положение, ако се бият денем, без бъркотия и суматоха, без опасението, че може наши да стрелят по наши, както се случва твърде често. Врагът трябва да бъде изненадан; той винаги очаква нощен щурм: действително ще го изненадаме, когато бъде изтощен от бдение и трябва да се противопостави на усилията на нашите свежи сили. Тук следва да добавим и разсъждението, че ако в армията има някои немного смели войници, нощта прикрива тяхната неувереност, докато денем взорът на генерала подтиква към подвиг и хората дават най-доброто от себе си.“

Кралят възприел доводите на Вобан въпреки съпротивата на Лувоа и на петима френски маршали.

17 март 1677 г. В девет часа сутринта две роти мускетари, стотина гренадири, един батальон гвардейци, както и един батальон от Пикардийския полк, се заизкачвали от всички страни по голямото назъбено укрепление. Заповедта била да останат там — дори това не било лесно; неколцина „черни“ мускетари[1] проникнали по тясна пътечка до вътрешен заслон в укреплението и го овладели. Същевременно „сивите“ мускетари навлезли през друго място; гвардейските батальони ги последвали: обсадените загивали или били преследвани. Мускетарите спуснали подвижния мост между укрепленията; те гонели неприятелите от заслон към заслон по двата ръкава на Еско; гвардейците прииждали вкупом; мускетарите вече били в града преди още кралят да научи, че първото щурмувано укрепление е преодоляно.

Ала не тук била най-голямата странност в тези действия. Твърде вероятно било млади мускетари, увлечени от порива на успеха, да се нахвърлят стремглаво срещу войниците и буржоата, които ги пресрещали по улиците; така можело да загинат или градът да бъде ограбен; ала тези млади хора, ръководени от корнет на име Моасак, се прислонили за бой зад каруци; следващата ги войска спокойно се строявала в боен ред, а други мускетари завземали съседните домове, за да защитават с изстрели онези, които оставали по улиците. И от двете страни имало пленници; градската управа се събрала на заседание; проводили пратеничество до краля; всичко това станало без никакви грабежи, бъркотии или каквито и да било грешки. Кралят пленил гарнизона и влязъл във Валансиен, като се чудел как тъй лесно го е завладял. Необичайността на събитието ни подтикна да приведем тези подробности.

9 март 1678 г. Славно било и превземането на Гент за четири дни, и на Ипър — за седем. Това е, което извършил самият той: още по-големи били успехите на пълководците му.

Септември 1676 г. Откъм Германия маршалът херцог Фон Люксембург действително допуснал Филипсбург да бъде завладян пред очите му, като напразно се опитал да помогне с армия от петдесет хиляди души. Генералът, завзел Филипсбург, бил Карл V, новият херцог на Лотарингия, наследник на чичо си Карл IV и също като него лишен от своите владения. Той притежавал всички качества на злощастния си чичо, но не и слабостите. Дълго командвал славно имперските войски, ала независимо от превземането на Филипсбург и това, че бил поставен начело на шейсет хиляди бойци, така и не успял да си получи владенията. Напразно бил изписал върху своите стягове: Aut nunc, aut nunquam — „или сега, или никога“.

Маршал дьо Креки, който бил откупен от плена и станал по-предпазлив след поражението при Консарбрюк, винаги му препречвал пътя към Лотарингия (октомври 1677 г.). Победил го в незначителната схватка при Кокерсберг в Елзас; преследвал го и го изтощавал неуморно; превзел Фрайбург пред очите му (14 ноември 1677 г.); скоро след това разбил отряд от неговата армия при Райнфелд (юли 1678 г.). Под носа му преминал през реката край Кинс[2], подгонил го към Офенбург, нападнал го на позиция; след като завладял крепостта Кехл с шпага в ръка, изгорил моста при Страсбург, по който свободният все още тогава град неведнъж бил пропускал имперските войски. Така маршал Дьо Креки изкупил еднодневната си пагубна дързост с поредица от успехи, дължащи се на предпазливостта му; може би би завоювал слава, равна на тази на Тюрен, ако бе живял по-дълго.

Принц Д’Оранж имал във Фландрия не по-добър късмет, отколкото херцогът на Лотарингия в Германия: не само бил принуден да прекрати обсадата на Маастрихт и на Шарльороа, ами след като оставил Конде, Бушен и Валансиен да попаднат под властта на Луи XIV, изгубил битката при Монкасел срещу Негово Височество (11 април 1677 г.), когато се опитал да помогне на Сент Омер. Маршалите Люксембург и Д’Юмиер командвали армията на Негово Височество. Твърди се, че една грешка на принц Д’Оранж и умело придвижване на Люксембург решило изхода на боя. Негово Височество се спуснал в атака с достойнство и присъствие на духа, неочаквани за един женствен принц. Едва ли е имало по-добър пример как смелостта може да съжителства с мекушавостта: този принц, който често се обличал като жена и имал женски склонности, се държал като пълководец, като войник. Кралят, негов брат, завидял на славата му: не разговарял много с Негово Височество за тази победа; дори не отишъл да огледа бойното поле, макар да се намирал близко. Неколцина служители на Негово Височество, по-проницателни от други, тогава му предрекли, че повече няма да ръководи войски, и не сбъркали.

Множеството завзети градове, множеството спечелени във Фландрия и в Германия битки не били единствените успехи на Луи XIV в тази война. Граф Дьо Шомберг и маршал Дьо Навай победили испанците из Лампурдан, в подножието на Пиренеите: нападали ги чак в Сицилия.

Сицилия още от времето на сиракузките тирани, под чиято власт поне е означавала нещо на този свят, винаги е била под чуждо иго; била е подчинена на римляните, на вандалите, на арабите, на норманите, васална територия на папите, на французите, на германците, на испанците; там почти винаги са мразели своите господари, бунтували са се срещу тях, без да са способни на същински усилия в полза на свободата, като постоянните размирици само са водели до промяна на оковите.

Магистратите на Месина били разпалили гражданска война срещу управляващите и призовали Франция на помощ. Испанска флота блокирала пристанището: били докарани до мъчителен глад.

Първо кавалер Дьо Валбел се промъкнал с няколко фрегати през испанската флота. Той прехвърлил в Месина храна, оръжие и войници. После херцог Дьо Вивон пристигнал със седем бойни кораба с по шейсет оръдия, два с по осемдесет, както и с няколко брандера; той надвил неприятелската флота и влязъл като победител в Месина (9 февруари 1675 г.).

Испания била принудена, за да защити Сицилия, да се обърне към някогашните си врагове холандците, които все тъй минавали за властелини на моретата. Ройтер пристигнал откъм Зюйдерзее през протока на помощ и прибавил към двайсетте испански кораба двайсет и три големи плавателни съда.

Ала ето че французите, които съвместно с англичаните не били успели да се наложат над холандския флот, удържали победа над обединените холандци и испанци (8 януари 1676 г.). Херцог Дьо Вивон, принуден да остане в Месина, за да надзирава населението, вече недоволно от своите защитници, предоставил отговорността за морската битка на Дюкен, заместник-главнокомандващ на флотските въоръжени сили — човек, не по-малко забележителен от Ройтер, добрал се като него до командния пост единствено благодарение на качествата си, който обаче дотогава не бил се озовавал начело на бойна флотилия и до този момент се бил доказал в изкуството на корабостроителството, а не на пълководството. Ала който притежава гений в своята област и в ръководенето с лекота преминава от по-дребните задължения към по-отговорни. Дюкен се проявил блестящо по море срещу Ройтер: никак не било малко, че постигнал незначително предимство спрямо холандеца. Той повел и втора битка край Аугуста с двете вражески флоти. При тази схватка Ройтер бил ранен и славният му живот бил отнет[3]. Той е сред хората, чиято памет и до днес е тачена в Холандия. Бил започнал като слуга и корабен юнга; поради това бил уважаван още повече. Родът на владетели Насау не може да се похвали с по-славно име. Испанският държавен съвет му присъдил права и титла на херцог; това достойнство било твърде чуждо и лековато за републиканеца. Правата били получени след смъртта му. Децата на Ройтер, достойни за своя баща, не приели титлата, тъй жадувана при нашите монархии, която обаче не може да бъде предпочетена пред званието „добър гражданин“.

Луи XIV проявил истинско великодушие и скърбял за смъртта му. Пред него било изтъкнато, че се е отървал от опасен враг. Той отговорил, че „няма как да не тъжим за смъртта на един велик човек“.

Дюкен, френският Ройтер, нападнал за трети път двете флоти подир смъртта на бележития холандец. Потопил, изгорил и завзел доста кораби. Маршал херцог Дьо Вивон се водел главнокомандващ в тази битка, ала все пак тъкмо Дюкен удържал победа. За Европа било чудо как тъй Франция за толкова кратко време е станала опасна и по море, освен по суша. В действителност това представяне и тези спечелени битки само разтревожили всички държави. След като се бил включил във войната на страната на Франция, кралят на Англия в крайна сметка бил готов да се съюзи с принц Д’Оранж, който се бил оженил за неговата племенница. Отгоре на всичко придобитата в Сицилия слава глътнала и твърде много средства. Най-сетне французите се изтеглили от Месина тъкмо когато се смятало, че ще завладеят целия остров (8 април 1678 г.). Луи XIV получава тежки упреци, задето е предприемал през време на тази война действия без последствия, задето е изоставил Месина, както и Холандия, подир безполезни победи.

И все пак е било достатъчно застрашително единствената беда да се състои в неудържането на всички завоевания. Той притискал неприятелите си по всички краища на Европа. Войната в Сицилия му струвала много по-малко, отколкото на изтощената и победена навсякъде Испания. Той насъсквал и нови врагове против австрийския дом; подстрекавал смутове в Унгария, посланиците му при Високата порта тласкали отоманската империя към военни действия срещу Германия, макар за благоприличие да бил готов да изпрати малко помощи срещу турците, замесени в неговата политика. Сам надделял над всичките си врагове; Швеция, едничка негова съюзница, водела само не особено успешна война срещу избирателя на Бранденбург. Този избирател, баща на първия пруски крал, бил започнал да придобива за своята страна уважение, което впоследствие нараснало: тогава той отнел Померания от шведите.

Забележително е, че през време на тази война почти непрестанно се водели мирни преговори; първо в Кьолн, с невзрачното посредничество на Швеция; после в Неймехен с посредничеството на Англия. Английското посредничество представлявало кука церемония почти колкото арбитражът на папата при Аахенския договор. Действително Луи XIV си бил единственият арбитър: на 9 април 1678 г. отправил предложения наред със завоеванията си и оставил враговете си да ги приемат до 10 май. После отпуснал срок от месец и половина на генералните щати, които се примолили за това.

Тогава не Холандия била цел на честолюбивите му стремежи; тази република извадила късмет или проявила ловкост, озовавайки се като допълнителна страна в една война, предприета за нейното съсипване: намесилите се впоследствие Испания и Империята се били превърнали в основни играчи.

В наложените от него условия кралят изявявал благоразположение към търговията на холандците; връщал им Маастрихт, предавал на испанците няколко града, които трябвало да бъдат препятствие по пътя към Съединените провинции, като Шарльороа, Куртре, Уденард, Ат, Гент, Лимбург; задържал обаче Бушен, Конде, Ипър, Валансиен, Камбре, Мобьож, Ер, Сент Омер, Касел, Шарльомон, Попрен, Байол и пр., всичко това представлявало значителна част от Фландрия. Към нея прибавял Франш Комте, която бил завоювал двукратно; тези две провинции били достойна придобивка от войната.

От Германия искал само Фрайбург или Филипсбург и оставял императора да направи избор. Възстановил страсбургското епископство и владенията на двамата братя Фюрстенберг, които императорът бил ограбил, като дори бил тикнал единия в затвора.

Проявил се като значим покровител на своята съюзница Швеция, която се била представила зле спрямо краля на Дания и избирателя на Бранденбург. Настоял Дания да върне всичко, което била заграбила от Швеция, да намали таксите за преминаване през Балтийско море, херцог Холщайн да получи обратно владенията си, Бранденбург да се откаже от завоюваната Померания и вестфалските спогодби да се възстановят напълно. Волята му била закон за всички краища на Европа. Напразно избирателят на Бранденбург му писал унизително послание, в което според приличието го наричал „монсеньор“ и го заклевал да не му отнема придобитото, като го уверявал, че ще го почита и ще му служи; унижението било също тъй безсмислено, както и противенето, победителят на шведите бил заставен да върне завоеванията си.

Тогава посланиците на Франция били ценени по-високо от избирателите: бранденбургският предлагал мило и драго, за да преговаря в Клеве с граф Д’Естрад, впоследствие маршал, посланик към генералните щати. Кралят не допуснал негов представител да отстъпи пред избирател и граф Д’Естрад не могъл да проведе преговори.

Карл V бил изравнил испанските грандове и избирателите; тъкмо тъй желаели да бъдат приети и френските перове. Днес виждаме доколко са се променили нещата, в съвещателните тела на Империята посланиците на избирателите биват приемани като посланиците на кралете.

Относно Лотарингия Луи предлагал да бъде възстановен новият херцог Карл V; искал обаче Нанси да му принадлежи, също както и всички главни пътища.

Условията били поставени с надменността на завоевател; все пак те не били прекомерни дотам, че да отчаят враговете му и да ги принудят да обединят срещу него сетните си усилия: той се обръщал към Европа като господар, ала същевременно действал като политик.

Успял да посее раздори между съюзниците при преговорите в Неймехен. Холандците побързали да подпишат въпреки съпротивата на принц Д’Оранж, който бил готов да воюва, независимо от цената, която ще се плати; те заявили, че испанците са твърде слаби, за да им помогнат, ако не подпишат.

Като видели, че холандците приемат мира, испанците също склонили, твърдейки, че Империята не прави достатъчно усилия за общата кауза.

Най-сетне германците, изоставени от Холандия и от Испания, подписали последни, предоставяйки Фрайбург на краля и препотвърждавайки вестфалските договори.

Нищо не било променено в условията, наложени от Луи XIV. Неприятелите му напразно поставяли невъзможни изисквания, издавайки слабостта си — Европа получила от него и закони, и мир. Единствено херцогът на Лотарингия се осмелил да отхвърли договора, който му се сторил прекалено ужасен; той предпочел да се скита немил-недраг из Империята, отколкото да бъде безвластен и неуважаван владетел в своите земи: надявал се късметът да го споходи с времето, ако прояви смелост.

Докато траели неймехенските преговори и четири дни след като пълномощниците на Франция и на Холандия подписали мира, принц Д’Оранж показал какъв опасен враг е на Луи XIV. Маршал Фон Люксембург, който бил обградил Моне, тъкмо бил получил известието за мира: бил спокоен в селцето Сен Дьони и вечерял при армейския интендант. Принц Д’Оранж с всичките си бойци нахлул в лагера на маршала, превзел го и започнал кървава, безкрайна и упорита схватка, като се надявал с основание да излезе пълен победител — не само понеже той бил нападателят, което е предимство, ами и се бил нахвърлил върху хора, които си отпочивали, разчитайки на мирния договор. Маршал Фон Люксембург с мъка успял да се противопостави; предимството в сблъсъка си останало за принц Д’Оранж, тъй като неговата пехота овладяла терена, за който се била сражавала.

Ако честолюбивите мъже имаха някакво отношение към живота на другите хора, принц Д’Оранж не би се впуснал в това сражение. Той със сигурност знаел, че мирът е подписан; знаел, че мирът дава предимства на неговата страна — и все пак изложил на опасност себе си и хиляди други хора в началото на всеобщия мир, на който не можел да се противопостави, дори да бие французите. Това деяние, изпълнено с липса на човечност, а все пак и внушително, което тогава събудило повече възхита, отколкото порицание, не довело до промени в мирните споразумения, а струвало съвсем безсмислено живота на две хиляди французи и на също толкова неприятели. Виждаме как събитията около този мир са в противоречие с намеренията. Холандия, единствената цел на тази война, при която се предвиждало тя да бъде унищожена, не изгубила нищо, напротив — спечелила защитна линия, докато всички велики сили, станали гаранти за нейното оцеляване, претърпели загуби.

По онова време кралят бил на върха на величието си. Откакто управлявал, все побеждавал, нямало населено място, подложено от него на обсада, което да не е завладял, превъзхождал във всичко обединените си врагове, шест последователни години бил представлявал заплаха за Европа, а накрая станал неин арбитър и миротворец; бил прибавил към владенията си Франш Комте, Дюнкерк и половината Фландрия; а най-голямото му предимство било, че е крал на една тогава щастлива нация, която представлявала образец за другите нации. Скоро след това парижкото кметство тържествено го нарекло „Велики“ (1680) и се разпоредило тепърва единствено тази титла да се използва за обществените паметници. Още през 1673 г. били изсечени няколко медала с това определение: макар да завиждала, Европа не се възпротивила срещу тези почести; и все пак името „Луи XIV“ се използва повече от „Велики“. Всичко зависи от навиците. Анри, който напълно основателно подир смъртта си е определен като „Велики“, е наричан постоянно Анри IV; това си е напълно достатъчно. Негово Височество винаги бива наричан „великият Конде“ не само заради героичните му постъпки, а и заради леснината да бъде отличаван по този начин от другите принцове Дьо Конде. Ако го бяха назовали „Конде Велики“, определението щеше да изчезне. Казваме „великият Корней“ за да го отличаваме от неговия брат: не казваме „великият Вергилий“, нито „великият Омир“, нито „великият Тасо“. Александър Велики вече е известен само като Александър[4]; никога не казваме „Цезар Велики“[5]. Карл V, чиято съдба е била по-бляскава от съдбата на Луи XIV, никога не е бил наричан „Велики“; при Шарльоман просто става дума за собствено име[6]. Титлите нямат никакво значение за потомците: името на човека, извършил велики дела, налага по-голямо уважение от всякакви определения.

[1] Мускетарите са „сиви“ и „черни“ според цвета на конете им. — Б.пр. ↑

[2] Кинцинг, река в Швабия, приток на Рейн, срещу Страсбург. — Б.фр.изд. ↑

[3] Умрял на 29 април 1676 г. — Б.а. ↑

[4] На френски. — Б.пр. ↑

[5] За сметка на това „цезар“ „кесар“ „цар“ и „кайзер“ са производни от името на тази историческа личност и са заменили в латинския rex (цар на старолатински), като „Рекс“ добива едва ли не характер на кучешко име. — Б.пр. ↑

[6] На френски и английски е Charlemagne, на немски си е Karl der Grosse (Карл Велики). — Б.пр. ↑

Глава XIV.
Превземане на Страсбург. Бомбардиране на Алжир. Подчиняване на Генуа. Пратеничество от Сиам. Предизвикателство към папата в самия Рим. Борба за избирателското място на Кьолн

Честолюбието на Луи XIV съвсем не било обуздано от всеобщия мир. Империята, Испания и Холандия освободили заетите от извънредната военна повинност; той си запазил допълнителните сили. За него мирът станал време на завоевания: той дори бил дотам сигурен във властта си, че основал в Мец и в Брисак правни институти, за да обедини под своята корона всички земи, принадлежали някога на Елзас или на Трите епископства, ала от незапомнени времена преминали при други господари. Доста имперски владетели, избирателят на Пфалц, дори кралят на Испания, които ползвали имоти из тези области, кралят на Швеция в качеството му на херцог Фон Цвайбрюкен били призовани от тези камари, за да отдадат почит на краля на Франция или пък да им бъдат конфискувани притежанията. От времето на Шарльоман нито един владетел не бил се държал тъй господарски и не бил съдил овластените, нито пък бил завземал области с правни решения.

Избирателите на Пфалц и на Трир били лишени от сеньорските си владения Фалкенбург, Гермерсхайм, Велденц и rip. Те напразно подали жалби до имперското събрание в Регенсбург, което само протестирало срещу решенията.

Кралят не се задоволил да сложи ръка на префектурите на десет свободни елзаски градове, все едно бил император. Вече в нито един от тези градове не ставало и дума за свобода. Оставал Страсбург, голям, богат град, с излаз към Рейн чрез моста над голямата река: сам по себе си той представлявал могъща република с внушителен арсенал — деветстотин разнородни оръдия.

От доста време Лувоа се канел да го осигури на своя господар. Злато, интриги и терор, с каквито бил разтварял портите на не един град, подготвили влизането на Лувоа в Страсбург (30 септември 1681 г.). Магистратите били спечелени. Населението било потресено, съзирайки около крепостните стени двайсет хиляди французи накуп; защитните укрепления откъм Рейн били преодолени и превзети мигновено; Лувоа бил пред портите, а управата уговаряла да се предадат. Гражданите плачели отчаяни, тъй като били влюбени в свободата, ала това не попречило на магистратите да предложат същия ден договор за капитулацията и Лувоа завзел града. Впоследствие с фортификациите, които го заобикалят, Вобан го превърнал в най-силното препятствие по границата на Франция.

Кралят изобщо не се притеснявал от Испания; той поискал нидерландския град Аалст заедно с околността, според него министрите му били пропуснали да го впишат в условията на мирното споразумение; а докато чакал Испания да реши въпроса, блокирал град Люксембург (1682).

Същевременно той откупил укрепения град Казале от един дребен владетел (1681), херцог на Мантуа, който бил готов да разпродаде всичките си владения, за да има средства да си доставя удоволствия.

Европа отново се обезпокоила, като наблюдавала как това могъщество се разширява във всички посоки и придобива мирно повече, отколкото десетина крале преди Луи XIV били успели да придобият, воювайки. Империята, Холандия, та дори и недоволната от краля Швеция сключили съюзен договор. Англичаните заплашвали, испанците искали война, принц Д’Оранж правел какво ли не, за да се стигне до това — ала нито една от великите сили не смеела да нанесе първия удар.

Будейки навсякъде страхове, кралят само мислел как да ги увеличи (1680). Най-сетне марината му била надхвърлила стремежите на французите и опасенията на Европа. Разполагал с шейсет хиляди моряци (1681, 1682 г.). Строги закони, подобни на дисциплината на сухопътните войски, държали тия груби хора в подчинение спрямо дълга. Англия и Холандия, морските велики сили, нямали нито толкова матроси, нито такива ясни закони. В пограничните райони роти от кадети, а в пристанищата от морски гвардейци били свиквани и съставяни от младежи, които изучавали всичко необходимо за нуждите на занаята им, като командирите получавали възнаграждение от държавната хазна.

Пристанището Тулон на Средиземно море било построено с огромни средства, можело да побере сто военни кораба, разполагало с възхитителни складове и арсенал. Откъм Океана с подобни размери се очертавало пристанището Брест; Дюнкерк и Авър дьо Грас[1] се пълнели с кораби; природата отстъпвала и в Рошфор.

Най-сетне кралят имал над сто бойни кораба, много от които с по сто оръдия, а някои дори с повече. Те не си стоели мързеливо в пристанищата: под командването на Дюкен ескадри чистели моретата, пълни с корсари от Триполи и от Алжир. Той си отмъстил на Алжир посредством ново изобретение, което се дължало на старанието му да насърчава всички гении през своя век. Това пагубно, но възхитително средство е „бомбардата“, или бомбардираща галиота, с каквито може крайморски градове да бъдат изпепелени. Имало един младеж на име Бернар Рьоно, известен като „малкият Рьоно“, който не бил служил на кораб, но по дарование си бил моряк. Колбер изравял умели люде от най-неочаквани места — и него често го бил призовавал на заседания на ръководството на марината, дори в присъствието на краля. Благодарение на грижите и на уменията на Рьоно от известно време се прилагал по-строен и по-лек метод за конструирането на кораби. Той си позволил да предложи Алжир да бъде бомбардиран от флотилия; никой не си представял, че мортири за изстрелване на бомби може да не се намират на земен терен; предложението му възмутило всички. Върху него се посипали всички възражения и насмешки, които трябва да очаква един изобретател, ала упоритостта му, както и красноречието, обичайно за хората, силно отдадени на своята дейност, убедили краля да допусне тази новост да бъде опитана.

Рьоно се разпоредил да бъдат построени пет по-малки от обичайното кораба, но с по-здрав дървен материал, без куверти, с плоска палуба над самия трюм, по която били взидани мортирите. Поел с тази ескадра под ръководството на стария Дюкен, който бил назначен за това премеждие и не очаквал от него никакъв успех. Дюкен и алжирците били смаяни от ефекта на бомбите: част от града била смазана и опожарена. Ала скоро това изобретение било подето и от другите нации и само увеличило бедите на човешкия род, та дори неведнъж навредило на Франция, откъдето произхождало.

Усъвършенстваната само за няколко години марина била дело на грижливия Колбер. Лувоа укрепил отлично над сто цитадели: при това били изградени Юненг, Сар Луи, крепостите в Страсбург, Монроаял и пр., а докато кралството придобивало такава сила спрямо външните несгоди, вътре в него сияели изкуствата, царели изобилие и удоволствия. Чужденци се тълпели, за да се възхитят на двора на Луи XIV; името му отеквало сред всички народи по света.

Късметът и славата му го въздигали още повече поради слабостта на повечето други крале и поради нещастията на техните народи. Тогава император Леополд се разправял с унгарските бунтове, а най-вече с турците, които поради призивите на унгарците залели Германия. Политиката на Луи водела до преследвания на протестантите във Франция, тъй като той смятал за редно да им попречи да му вредят, ала тихомълком подкрепяла протестантите и бунтовниците в Унгария, тъй като те можели да му свършат работа. Неговият посланик при Високата порта поощрил въоръжаването на турците преди сключването на Неймехенския мир. Турското правителство имало загадъчната странност да изчаква почти винаги императорът да бъде в мирен период, за да тръгне против него. До военни сблъсъци в Унгария се стигнало чак през 1682 г.; на следващата година мощна отоманска армия, според твърденията над двестахилядна, допълнена от унгарски бойци, не срещнала по пътя си нито укрепени градове като във Франция, нито армейски корпуси, които да я спрат, и стигнала до портите на Виена, помитайки всичко по пътя си.

Император Леополд бързо напуснал Виена пред настъплението на турците и се оттеглил чак в Линц; когато научил, че почти са нахлули в самата Виена, съумял единствено да се прехвърли още по-далеч, в Пасау, оставяйки херцога на Лотарингия да отбранява, доколкото е възможно, Империята начело на скромна войска, отслабена вече от турския напор.

Никой не се съмнявал, че великият везир Кара Мустафа, който ръководел отоманската армия, скоро ще господарува във Виена, един зле укрепен град, изоставен от държавния глава и отбраняван в действителност от гарнизон, който трябвало да е от шестнайсет хиляди човека, ала достигал до не повече от осем хиляди. На път било да се стигне до ужасяваща превратност на съдбата.

Луи XIV не без основание очаквал Германия, отстъпвайки пред турците и разполагайки с един водач, чието бягство засилвало всеобщата паника, да се окаже принудена да разчита на закрилата на Франция. Той разполагал с войски по границата с Империята, готови да я защитят срещу турците, докарани в нея от предходни негови преговори: така можел да стане закрилник на Империята, а синът му да стане крал на римляните.

Отначало, когато турците се канели да се нахвърлят върху Австрия, той изявил политическите си тежнения с великодушни предложения; не изпратил повторно помощ на императора, но изтъкнал, че няма да напада Нидерландия и ще даде възможност на испанския клон на австрийците да подпомогнат огъващия се германски клон. Като цена за бездействието си пожелал да го удовлетворят по някои двусмислени положения около Неймехенския договор — главно относно ползите от Аалст, за които били забравили да споменат в договора. През 1682 г. отменил блокадата на Люксембург, без да чака удовлетворение, и цяла година не предприемал никакви враждебни действия. В крайна сметка великодушието му отслабнало през време на обсадата на Виена. Вместо да го успокои, държавният съвет на Испания го разгневил; Луи XIV отново надигнал оръжие против Нидерландия тъкмо когато Виена вече щяла да се предаде. Това станало в началото на септември; само че напълно неочаквано Виена оцеляла. Самонадеяността на великия везир, мекушавостта му, грубото му пренебрежение спрямо християните, невежеството и мудността го погубили; само благодарение на тези грехове Виена не била превзета. Кралят на Полша Ян Собески успял да стигне дотам; подпомогнат от херцога на Лотарингия, само с появата си той успял да обърне в бягство отоманските пълчища (12 септември 1683 г.). Императорът се завърнал в столицата си с болка, след като я бил напуснал: той влязъл в нея, докато освободителят излизал от църквата, където били пели Те Deum, като проповедникът избрал да изрече словата: „Имаше един човек, пратен от Бога, името му Йоан.“[2] Наясно сте, че папа Пий V използва същите думи спрямо дон Хуан Австрийски подир победата при Лепанто; известно е, всичко ново често е само повторение. Император Леополд едновременно тържествувал и бил унизен. Кралят на Франция вече нямало от какво да се притеснява и бомбардирал Люксембург; присвоил си Куртре (ноември 1683 г.), Диксмюйде във Фландрия; овладял Трир и разрушил фортификациите му; твърдяло се, че всичко това се извършва заради спазването на духа на Неймехенските споразумения. Империята и испанците преговаряли с него в Регенсбург, докато той превземал градовете им; така нарушеният Неймехенски мир бил променен на двайсетгодишно примирие (август 1684 г.), при което кралят задържал град Люксембург с цялото княжество, което тъкмо бил превзел.

Април 1684 г. Още по-голям страх будел по бреговете на Африка, където допреди него французите били известни само като роби, пленени от варварите.

Двукратно бомбардираният Алжир му проводил пратеничество, което поискало прошка и помолило за мир: върнали всички роби християни, дали и пари — няма по-голямо наказание за корсарите.

Тунис и Триполи постъпили по същия примирен начин. Не е излишно да споменем, че когато Дамфрьовил, корабен капитан, отишъл да освободи всички роби християни в Алжир от името на краля на Франция, сред тях се оказали доста англичани, които вече на борда започнали да твърдят пред Дамфрьовил, че са освободени от уважение към краля на Англия. Тогава френският капитан извикал алжирците и върнал англичаните на сушата с думите: „Тези хора твърдят, че са освободени само от името на своя крал; моят не може да си позволи да ги покровителства, аз ви ги предавам; ваша работа е да покажете какво дължите на краля на Англия.“ Всички англичани били оковани отново. Тази подробност подчертава английската гордост, слабостта на управлението на Чарлс II и уважението на народите към Луи XIV.

По света това уважение било такова, че неговият посланик при Високата порта бил приеман с почести, като се излягал на софа, докато африканските поданици на турския султан, които са под негово покровителство, били унижавани.

Република Генуа изпаднала дори в по-жалко положение от Алжир спрямо Луи. Генуа била продавала барут и бомби на алжирците; тя построила четири галери за Испания. Чрез своя пратеник Сент Олон, един обикновен благородник, кралят й забранил да пуска по вода галери и я заплашил със скорошна разправа, ако не се подчини на волята му. Генуезците, раздразнени от този опит да се ограничи свободата им, разчитайки прекомерно на помощта на Испания, не удовлетворили искането. От пристанището в Тулон незабавно излезли четиринайсет големи кораба, двайсет галери, десет бомбарди и значителен брой фрегати. Сеньоле, новият главен пълномощник на марината, когото знаменитият Колбер, негов баща, вече бил назначил на този пост преди смъртта си, лично пътувал с тази флота. Младият мъж, изпълнен с амбиции, смелост, дух и дееспособност, искал да бъде и воин, и министър; той жадувал за слава, бил пламенен във всичко, което предприемал, и смесвал удоволствията с делата, без последните да страдат. Старият Дюкен командвал корабите, херцог Дьо Мортьомар — галерите; и двамата всъщност били придворни на държавния представител. Стигнали до Генуа (1684); десетте бомбарди изстреляли по нея четиринайсет хиляди бомби и превърнали в прах част от онези мраморни сгради, заради които тя се нарича Великолепната Генуа. Четиринайсет хиляди войници дебаркирали и се насочили към портите, като подпалили предградието Сан Пиетро д’Арена. За да се избегне пълна разруха, било потребно унижение. Кралят изискал дожът на Генуа и четири отговорни сенатори да дойдат да търсят благоволението му в неговия дворец във Версай; тъй като се побоял да не би генуезците да избегнат удовлетворението и да ограбят нещичко от славата му, настоял дожът, който ще дойде да му иска прошка, да повери на някого само временно своя принципат, независимо от постоянния закон на Генуа, според който достойнството на всеки дож, отсъстващ дори само за малко от града, да се отнема.

Дожът на Генуа Империале Лескаро и сенаторите Ломелино, Гарибалди, Дурацо и Салваго пристигнали във Версай и направили всичко, което кралят поискал от тях (15 май 1685 г.). В тържествени одежди дожът взел думата, увенчан от червена кадифена шапчица, която често свалял: речта му и знаците за подчинение били диктувани от Сеньоле. Кралят го изслушал седнал и с покрита глава; ала тъй като във всички действия през своя живот прибавял учтивост към достойнството си, се отнесъл към Лескаро и към сенаторите и добронамерено, и щедро. Министрите Дувоа, Кроаси и Сеньоле се проявили като по-горделиви; затова дожът казал: „С начина, по който ни приема, кралят отнема от сърцата ни свободата; неговите министри обаче ни я връщат.“ Дожът бил твърде духовит. Всички знаят как маркиз Дьо Сеньоле го запитал кое във Версай му се струва най-забележително, а той отговорил: „Да се озова тук.“

1684 г. Изключителната наклонност на Луи XIV към блясъка била поласкана още повече от пратеничеството, пристигнало от Сиам — една страна, в която дотогава дори не били подозирали за съществуването на Франция. В резултат на една превратност, доказваща превъзходството на европейците над другите нации, един грък на име Фалк Констанц, син на кръчмар от Кефалония, бил станал баркалон, сиреч първи министър или велик везир на Сиам. С цел да укрепи положението си и да се издигне още, този човек търсел чуждестранни връзки, а не посмял да се довери нито на англичаните, нито на холандците: в индийските държави те били смятани за твърде опасни съседи. Французите тъкмо били открили търговски средища по крайбрежието на Коромандел и били разпространили из тия покрайнини на Азия славата на своя крал. Констанц сметнал, че Луи XIV ще се изненада приятно от почести, дошли неочаквано толкова отдалеч: религията, чиито дела въртят политиката в света, за кой ли път послужила на намеренията му чак от Сиам спрямо Париж. Той проводил от името на своя господар царя на Сиам тържествено пратеничество с големи дарове за Луи XIV, за да му съобщи, че очарованият от неговата слава индийски владетел бил склонен да сключи търговски договор единствено с френската нация и че дори обмислял дали да не стане християнин. Кралят бил поласкан в своето величие и заблуден поради своята религиозност, та изпратил до царя на Сиам двама посланици и шестима йезуити; после добавил и офицери заедно с осемстотин войници, ала блясъкът на сиамската делегация си останал единственото спечелено предимство. Четири години по-късно Констанц загинал — жертва на собственото си честолюбие: малцината французи, останали при него, били избити, други побягнали, а вдовицата му, след като за малко не станала царица, била осъдена от наследника на царя да прислужва в кухнята, което си било работа тъкмо за нея.

Жаждата за слава, която карала Луи XIV да се стреми да се отличава от всички други крале, се проявявала и в неговата надменност спрямо римския двор. Одескалки, Инокентий XI, син на милански банкер, бил въздигнат на престола на Църквата; той бил праведен, мъдър понтифекс, слабо владеел богословието, ала бил храбър, твърд и великолепен владетел. Подпомогнал Империята и Полша против турците със свои пари, а на венецианците изпратил галери: ревностно осъждал поведението на Луи XIV, който се съюзявал с турците срещу християни. Чудно било как папа тъй живо защитава императорската кауза, след като императорите се водят крале на римляните и проявяват тежнения да властват в Рим, ала Одескалки бил роден под австрийското владичество; бил участвал в две военни кампании в милански военни корпуси. Навици и настроения определят поведението на хората: гордостта му била подразнена от гордостта на краля, който от своя страна му създавал всевъзможни неприятности, каквито един крал на Франция може да създаде на един папа, без да се откъсва напълно от него. Отдавна в Рим съществували мъчни за изкореняване злоупотреби, основаващи се върху особена почит, която била мила на всички католически владетели. Техните посланици в Рим разпростирали правото на свобода и убежище, свързано с домовете им, до твърде голяма площ, представляваща цели квартали: тези претенции, поддържани неизменно, превръщали половината Рим в сигурно убежище за какви ли не престъпления. Друга злоупотреба било, че всяка пратка, влизаща в Рим, не се таксувала, ако била на името на посланиците. Търговията страдала, а данъчната власт обеднявала.

Най-сетне папа Инокентий XI издействал от императора, от краля на Испания, от краля на Полша и от новия крал на Англия Джеймс И, който бил католик, да се откажат от безобразното право. Нунцият Ранучи се обърнал и към Луи XIV, за да съдейства като другите крале за спокойствието и реда в Рим. Извънредно недоволният от папата Луи отговорил, че „никога не се е ръководил от чуждия пример, а нему е призвание да дава пример“. Той изпратил в Рим за посланик маркиз Дьо Лаварден, за да предизвика папата (ноември 1687 г.). Независимо от забраните на понтифекса Лаварден влязъл в Рим с ескорт от четиристотин морски гвардейци, четиристотин офицери доброволци и двеста души в ливреи, като всички били въоръжени; настанил се в палата, в съответните квартали и в църквата „Сан Лодовико“, като наоколо поставил часови, които да обикалят като из окупирано място. Папата е единственият владетел, при когото може да се проводи подобно пратеничество; превъзходството, което си приписва над коронованите държавни глави, неизбежно събужда желанието той да бъде унизен, а слабостта на владенията му води до това, че оскърбленията си остават ненаказани. Инокентий XI можел да отмъсти на маркиз Дьо Лаварден единствено с изхабеното оръжие на отлъчването, а то не само другаде, ами дори и в Рим не представлява нищо особено, използват го единствено като обичайна формулировка — така, както и войниците на папата носят оръжие просто формално.

Духовитият, ала често провалящ се в делата кардинал Д’Етре бил натоварен тогава с делата на Франция в Рим. Д’Етре често бил принуден да се вижда с маркиз Дьо Лаварден, а след това нямало как да влезе на аудиенция при папата, без да получи опрощение; напразно се дърпал, Инокентий го опрощавал упорито всеки път, все тъй, за да съхрани въображаемия авторитет на обичаите, върху които се основава това деяние.

Все тъй надменно, ала значимо подкрепян от подводни политически течения, Луи пожелал той да излъчи избирател на Кьолн. Стараейки се да сее разногласия или да се противопоставя на Империята, той се опитал да въздигне на избирателското място кардинал Фон Фюрстенберг, епископ на Страсбург — негова креатура и жертва на неговите интереси, проявил се като непоколебим враг на императора, който го бил вкарал в затвора през завършилата война като германец, продал се на Франция.

Кьолнският църковен съвет, също както и останалите в Германия, има право да назначи своя епископ, който съответно става избирател. На мястото бил Фердинанд фон Байерн, бивш съюзник, а впоследствие — враг на краля като мнозина други властници. Бил тежко болен. Парите на краля, раздадени уместно сред канониците, интригите и обещанията постигнали избирането на кардинал Фон Фюрстенберг за коадютор; подир смъртта на принца той бил издигнат отново с мнозинството от гласовете. По силата на германския конкордат папата има право да предаде епископството на посочения, а императорът потвърждава достойнството му на избирател. Императорът и папа Инокентий XI били убедени, че да оставят Фюрстенберг на този избирателски престол ще е почти същото, каквото да го предоставят на Луи XIV, и двамата се обединили, предавайки принципата на младия Фон Байерн, брат на наскоро починалия (октомври 1688 г.). Кралят си отмъстил на папата, като му отнел Авиньон, и се заканил да воюва с императора. Едновременно с това безпокоял избирателя на Пфалц заради правата на Нейно Височество принцесата на Пфалц, втора съпруга на Негово Височество, макар тя да се била отказала от тях при сключването на брачния договор. Войната, водена с Испания от 1667 г. заради правата на Мария Тереза въпреки подобния отказ, е доказателство, че договорите се правят единствено между частни лица. Ето как на върха на своето величие кралят подразнил, ограбил или унизил почти всички владетели; ала също така почти всички се обединили против него.

[1] Буквално „Милостив приют“; бъдещият Хавър. — Б.пр. ↑

[2] Йоан. 1:6. — Б.пр. ↑

Глава XV.
Крал Джеймс детрониран от своя зет Вилем (Уилям III) и закрилян от Луи XIV

Принц Д’Оранж, по-честолюбив от Луи XIV, имал внушителни тежнения, които биха могли да ни се сторят химера за един холандски щатхалтер, ала които осъществил благодарение на уменията и на храбростта си. Той искал да принизи краля на Франция и да смъкне от трона краля на Англия. Не му било трудно постепенно да постигне обединяването на Европа против Франция: императорът, част от Империята, Холандия, херцогът на Лотарингия първо се съюзили тайно в Аугсбург (1686); после Испания и Савоя се присъединили към тези велики сили. Без да участва явно в лигата, папата подстрекавал всички със своите интриги; Венеция била благосклонна, но неутрална; всички владетели в Италия били на тяхна страна. На север тогава Швеция се обвързала с Империята, а Дания била ненужен съюзник на Франция. Над петстотин хиляди протестанти били избягали поради тормоза на Луи и изнесли със себе си извън Франция своите производителни умения и омразата си против краля — те представлявали нови врагове, които щели да настройват в цяла Европа подготвящите се за война мощни държави. (За тяхното бягство ще стане дума в главата относно религията.) Кралят бил обкръжен отвсякъде от неприятели, единствен приятел му бил крал Джеймс.

Джеймс, крал на Англия, наследник на Чарлс И, неговия брат, бил католик също като него; Чарлс обаче бил изтърпял да го направят католик в края на живота му единствено от привързаност към любовниците си и към брат си: същинската му вяра представлявала чист деизъм. Изключителното му безразличие към всички разпри, разделящи хората, до голяма степен било спомогнало за мирното му управление в Англия. Обратно, Джеймс още от ранната си младост бил причастен по убеждение към римското изповедание и съчетавал във вярата си и едностранчивост, и прилежност. Ако бил мохамеданин или имал вярванията на Конфуций, англичаните изобщо нямало да смутят неговото властване; той обаче имал намерение да възстанови в кралството си католицизма[1], възприеман с ужас от тези републикански роялисти като религия на робството. Понякога е много лесно дадена религия да стане преобладаваща в една страна. Константин, Хлодвиг, Густав Васа и кралица Елизабет налагат, всеки с различни средства, съответно нова религия; за подобна промяна обаче са съвършено необходими две неща: дълбока политика и благоприятни обстоятелства — и двете не били налице при Джеймс.

Същият автор твърди, че папа Инокентий XI дал на принц Д’Оранж двеста хиляди дуката, за да отиде да унищожи католическото вероизповедание в Англия.

Със същото дръзновение същият автор заявява, че Инокентий XI бил поръчал хиляди меси за успеха на принц Д’Оранж. Признато е, че папата е поощрявал Аугсбургската лига; ала той никога не е извършвал подобни смехотворни и противоречащи на същината на достойнството му деяния. Пратеникът на Испания в Хага организира публични молитви за успеха на холандската флота. Господин Д’Аво известява краля за това.

Той се възмущавал, като гледал как толкова крале в Европа са деспотични, как кралете на Швеция и на Дания постепенно се проявявали като такива, а най-сетне — как на света били останали единствено Полша и Англия, където и народите имали свобода, и имало кралска власт.

Луи XIV подкрепял стремежа му да стане абсолютен господар, а йезуитите използвали влиянието си, за да го убедят да възстанови религията им. Той постъпил толкова неумело, че разбунил всички духове. Още отначало действал, сякаш желаното от него вече е постигнато — държал при двора си папски нунций, йезуити и капуцини; хвърлил в затвора седем англикански епископи, които можел да спечели; отнел привилегиите на град Лондон, след като всъщност било по-добре да му даде още такива; изобщо бил тъй неудържим, щото римските кардинали се шегували, че „трябва да го отлъчат като човек, който ще погуби и малкото католицизъм, останал в Англия“. Папа Инокентий XI изобщо не разчитал на предприетото от Джеймс и неизменно отказвал кардиналска шапчица, каквато въпросният крал искал за своя изповедник, йезуита Питърс. Този йезуит бил страшен интригант — копнеел да стане кардинал и примас на Англия и водел своя господар право към пропастта. Основните авторитети в кралството устроили таен съвет против намеренията на краля: проводили пратеничество до принц Д’Оранж. Съзаклятието им било проведено предпазливо и сдържано, без дворът да усети.

Принц Д’Оранж събрал флота, която била в състояние да пренесе четиринайсет-петнайсет хиляди души[2]. Самият принц бил просто знаменито частно лице и разполагал само с петстотин хиляди флорина рента; политически обаче бил толкова добре поставен, че всичко било негово — и пари, и флота, и сърцата на генералните щати. Благодарение на ловкостта си той всъщност бил крал в Холандия, докато Джеймс се лишавал от достойнството си поради своята привързаност. Първоначално било съобщено, че въоръжаването е насочено против Франция. Над двеста души били посветени в тайната и я запазили. Най-силно бил излъган Барийон, посланикът на Франция в Лондон, вечно отдаден на удоволствия, посветен по-скоро в интригите на любовниците на Джеймс, отколкото в намеренията на Европа; Луи XIV не се заблудил: той предложил помощ на своя съюзник, който отначало му отказал напълно спокойно, а после я поискал, когато било вече късно и флотата на неговия зет принца била разпънала платна. Нищо и никой не му дали опора, той сам я бил изгубил за себе си (октомври 1688 г.). Напразно писал на император Леополд, който му отговорил: „Просто Ви се случва онова, което Ви бяхме предсказали.“ Разчитал на своята флота, ала неговите кораби пуснали плавателните съдове на неговия неприятел да преминат. Можел да се защити поне по суша: имал двайсетхилядна армия; ако поведял хората на бой, без да ги остави да разсъдят, вероятно са щели да се сражават; той обаче им дал възможност да решават сами. Доста отговорни офицери го изоставили, сред тях бил и прословутият Чърчил, съдбоносен по-нататък и за Луи, и за Джеймс, станал общоизвестен като херцог Марлборо. Той бил фаворит на Джеймс, негова креатура, брат на негова любовница и високопоставен офицер в армията; въпреки това го напуснал и преминал в лагера на принц Д’Оранж. Принцът на Дания, зет на Джеймс, както и собствената му дъщеря принцеса Ан го изоставили.

Като се видял нападнат и подгонен от единия си зет, загърбен от другия, и при това и двете му дъщери, приятелите му се били обявили против него, та дори подкрепящите го поданици го били възненавидели, той изгубил всякаква надежда: оставало му бягството — последна възможност за един победен владетел — и той го предприел, без да води битки. Докато бягал обаче, населението го спряло, държало се грубо с него и го върнали в Лондон; той кротко приел заповедите на принц Д’Оранж в собствения си дворец; гвардията му безропотно се оставила да бъде заменена от гвардията на принца; бил прогонен от покоите си, затворен в Рочестър и се възползвал от свободата, която му била предоставена, за да напусне кралството: потърсил убежище във Франция.

В Англия настъпила епохата на истинска свобода. Нацията, представлявана от своя парламент, определила тъй дълго оспорваните граници на правата на краля и на народа; тя предписала на принц Д’Оранж, или Орански, условията, при които ще трябва да властва, и го избрала за свой крал едновременно със съпругата му Мери, дъщеря на крал Джеймс. Оттогава този принц бил познат в по-голямата част на Европа вече под името Уилям III, законен крал на Англия и освободител на нацията: във Франция обаче той бивал възприеман като принц Д’Оранж, узурпирал държавата на своя тъст.

Януари 1689 г. Кралят беглец се обърнал заедно с жена си, дъщеря на херцог на Модена, и с Уелския принц, още дете, към Луи XIV и му се примолил за убежище. Кралицата на Англия, която била пристигнала преди съпруга си, била удивена от великолепието около краля на Франция, от изобилстващата във Версай пищност и най-вече — от начина, по който била приета. Кралят излязъл да я пресрещне чак в Шату и й казал: „Госпожо, тъжна е услугата, която ви правя; ала аз се надявам скоро да сторя за вас по-големи и по-радостни неща.“ Такива били думите му. Той я завел до двореца в Сен Жермен, където я обслужвали, както би била обслужвана кралица на Франция: с всевъзможни удобства и разкош, със съответните подаръци в сребро и злато, с прибори и сервизи, със скъпоценности и тъкани материи.

Измежду всички дарове на тоалетната масичка имало кесия с десет хиляди луидора. На подобно внимание се радвал и нейният съпруг, който пристигнал един ден след нея. Били му предадени шестстотин хиляди франка за поддържането на домакинството му, отделно — безбройни подаръци; разполагал със свита от офицери на краля и с гвардейци. Ала това посрещане било почти нищо пред подготовката, която се водела, за да бъде възстановен на трона. Никога кралят не бил се проявявал като тъй велик; Джеймс обаче не бил на висота. Лицата, които създавали репутацията на хората в града и в двора, не изпитали уважение към него. Той се срещал единствено с йезуити, прехвърлил се да живее при тях в Париж, на улица „Сент Антоан“; разправял им, че самият той е йезуит, а най-странно било, че това се оказало самата истина. Той бил приет в този орден с особена церемония от четирима английски йезуити още като херцог на Йорк. Подобно малодушие у един владетел, съчетано с начина, по който бил изгубил короната си, го принизило тъй, че придворните всекидневно се забавлявали, съчинявайки песнички за него. Бил прогонен от Англия, а във Франция му се подигравали. Изобщо не се ценяло, че е католик; архиепископът на Реймс, брат на Лувоа, гръмогласно заявил в преддверието му в Сен Жермен: „Тоя човечец е изоставил три кралства срещу една меса.“ Откъм Рим се отнасяли с него снизходително, там се носели и пасквили срещу него. Изобщо религията му дала тъй малко утехи при тия тежки превратности, че когато принц Д’Оранж, вожд на калвинизма, бил вдигнал платната, за да детронира своя тъст краля, представителят в Хага на испанския крал поръчал църковни служения за успеха на начинанието.

Покрай всички унижения на този крал беглец и покрай приветливостта на Луи XIV спрямо него било забележителна гледка как Джеймс докосва болни от скрофули в женското манастирче на англичанките: явно английските крале си приписвали особената привилегия, че могат да ги лекуват, в качеството си на претенденти за френската корона — или пък церемонията е била възприета при тях по времето на Едуард I.

Скоро кралят го прехвърлил в Ирландия, където католиците все още разполагали привидно със значителна подкрепа. Ескадра от тринайсет внушителни кораба осигурила транспорта откъм залива на пристанището в Брест: всички офицери, придворни, та дори и духовници, които се били представили пред Джеймс в Сен Жермен, били откарани до Брест на разноски на краля на Франция. Йезуитът Айнъс, ректор на Шотландския колеж в Париж, бил негов държавен секретар; към сваления от престола крал бил придаден посланик (господин Д’Аво) и го последвал тържествено; на флотилията били качени всякакъв вид оръжия и боеприпаси, били доставени дори най-обикновени, та и ценни мебели. Кралят отишъл да се сбогува с него в Сен Жермен; като последен дар му дал ризницата си, целунал го и му казал: „Няма какво по-добро да ви пожелая, освен вече да не се видим.“

12 май 1689 г. Едва-що крал Джеймс бил дебаркирал в Ирландия с придружителите и всички тия неща, бил последван от двайсет и три големи военни кораба под командването на Шато Рьоно и от множество транспортни плавателни съдове. Тази флота прогонила и разпръснала английската флота, която се опитала да я пресрещне, и достигнала благополучно до сушата; на връщане превзела седем холандски търговски кораба и се прибрала в Брест подир победа над англичаните и с плячка от Холандия.

Март 1690 г. Скоро след това трети помощен конвой поел отново откъм Брест, Тулон и Рошфор. Ирландските пристанища и морето на Ла Манш гъмжали от френски кораби.

Накрая Турвил, вицеадмирал на Франция, срещнал със своите седемдесет и два големи кораба английско-холандска флота, наброяваща около шейсет платна. Битката траяла десет часа (юли 1690 г.): Турвил, Шато Рьоно, Д’Етре и Ньомон доказали храбростта и уменията си и дарили Франция с чест, на каквато тя не била особено свикнала. Англичаните и холандците, доскоро властелини на Океана, от които французите неотдавна се били научили да водят морски бой със същинско майсторство, били напълно победени. Седемнайсет техни плавателни съдове, разбити и без мачти, достигнали едвам, подпалени, до техния бряг; другите се изпокрили в Темза или из холандските плитчини. Французите не загубили дори една мауна. Случило се това, което Луи XIV желаел от двайсет години и което изглеждало почти неосъществимо: той вече имал власт над моретата, макар и тя да се оказала краткотрайна. Неприятелските кораби се скривали, щом срещнели негова флота. Сеньоле, който бил без задръжки, разпратил марсилски галери из Океана: край бреговете на Англия за пръв път се появили галери; от тях бил направен удобен десант при Тинмът.

Във въпросния залив били изгорени повече от трийсет търговски кораба; корабостроителите от Сен Мало и от новото пристанище в Дюнкерк, а също и държавата, непрестанно забогатявали все повече. Изобщо близо две години по моретата имало само френски кораби.

Крал Джеймс не действал добре в Ирландия въпреки тази помощ на Луи XIV. С него имало близо шест хиляди французи и петнайсет хиляди ирландци; три четвърти от това кралство било настроено в негова подкрепа; съперникът му Уилям не бил там — въпреки това той не се възползвал от предимствата. Първо се провалил при градчето Лондондери; притискал го четири месеца с упорита, но зле ръководена обсада. Отбраната на селището била водена от презвитериански свещеник на име Уокър. Пасторът оглавил тамошното опълчение, съставено от гражданите: едновременно им проповядвал и се биел редом с тях; бил изправил жителите пред глад и смърт — и все пак накрая свещеникът принудил краля да се откаже от обсадата.

Този първи провал в Ирландия бил последван скоро от още по-голяма беда. Пристигнал Уилям и се насочил срещу него. Река Бойн била помежду им (11 юли 1690 г.); Уилям започнал да преминава през нея пред очите на неприятеля: там имало само три места, където можело да се стъпва. Кавалерията прекосила течението с плуване, пехотата затънала във вода до раменете; на отсрещния бряг трябвало да се изгази през тресавище; после имало стръмнина, която представлявала естествено укритие. Крал Уилям повел армията си през трите места и започнал битката. Ирландците, които са се проявявали като твърде добри войници във Франция и в Испания, неизменно се бият зле в родината си. Има такива нации — сякаш едната е създадена, за да бъде поробена от другата. Англичаните винаги са надминавали ирландците като гений, като богатство и в боя. Ирландия така и не е успяла да отхвърли английското иго, откакто е била подчинена от един обикновен английски благородник. Французите се били през този ден край Бойн: ирландците се разбягали; техният крал Джеймс, който не се показал при схватката нито начело на французите, нито начело на ирландците, се измъкнал пръв. Иначе винаги бил проявявал добри качества; понякога обаче унинието надвива над храбростта. Крал Уилям, чието рамо било леко засегнато от оръдеен изстрел преди битката, бил сметнат във Франция за мъртъв. Невярната новина била посрещната в Париж с неприлична, срамна радост; някои низши магистрати подсказали на буржоата и народа да организират илюминации; камбаните забили; в доста квартали изгорили сламени чучела, представляващи принц Д’Оранж, както в Лондон горят папата; оръдието на Бастилията гръмнало — не по заповед на краля, а поради безразсъдното старание на коменданта. От тези свидетелства на облекчение и от мнението на доста писатели можем да съдим, че неудържимата радост при предполагаемата смърт на врага е била знак за изключителния страх, който той е будил. Всички, писали за това, било то французи или чужденци, твърдят, че веселието е било най-голямата похвала за крал Уилям. Ако обаче преценим добре тогавашните обстоятелства и тогавашния дух, ще отбележим, че не опасенията пораждат подобни радостни изблици. Буржоата и народът се боят от някой враг единствено ако той заплашва техния град. Повечето французи изобщо не са се ужасявали от славата на Уилям, напротив — твърде несправедливо са го презирали: той почти винаги е бил побеждаван от френските пълководци; простолюдието е нямало понятие колко големи са били същинските заслуги на този владетел дори при пораженията. Уилям, победил Джеймс в Ирландия, за французите още не представлявал враг на равнището на Луи XIV: Париж е обожавал своя крал и наистина го е смятал за непобедим. Затова увеселенията не са били плод на страх, а на омраза. Повечето парижани, родени при управлението на Луи и възпитани според едно деспотско иго, са възприемали тогава своя крал като божество, а някой узурпатор — като богоненавистник. Хорицата, станали свидетели как Джеймс всеки ден присъства на месите, са ненавиждали еретика Уилям. Представата за един зет и за една дъщеря, прогонили тъста, бащата, за един протестант, заел мястото на католик, най-сетне — за враг на Луи XIV, е хвърляла парижани в ярост; разумните хора обаче са били умерени в своето мислене.

Джеймс се върнал във Франция, оставяйки своя съперник да жъне нови победи в Ирландия и да се укрепява още повече на трона. Тогава френските флоти били заети да прехвърлят обратно напразно воювалите французи и ирландските католически семейства, които, бидейки твърде бедни в отечеството си, искали да живеят във Франция посредством щедростта на краля.

Редно е да предположим, че съдбата е имала малка роля във всички тези превратности още от начало, та до самия им край. Всичко се е дължало на характерите на Уилям и на Джеймс. Онези, на които допада да съзират поведението на хората като първопричина за събитията, ще отбележат, че след победата си крал Уилям оповестява всеобщо опрощение, докато победеният крал Джеймс, минавайки през малко градче на име Голоуей, нарежда да обесят няколко жители, които смятали, че трябва да му се затворят портите. При наличие на двама мъже с подобно поведение не е трудно да се сетим кой ще надделее.

На Джеймс му оставали няколко градове в Ирландия, сред които Лимерик, където имало над дванайсет хиляди войници. Кралят на Франция, който все тъй подкрепял Джеймс, доставил още три хиляди души от редовната армия в Лимерик. Великодушието му стигнало дотам, че пратил и всичко, което може да бъде необходимо за голямо население и за бойците. Четирийсет транспортни кораба, ескортирани от дванайсет бойни, осигурили всевъзможни помощи като хора, предмети и лица с различни умения; имало инженери, артилеристи, стрелци за бомбарди, двеста зидари; седла, юзди и чулове за над двайсет хиляди коня; оръдия с лафети, пушки, пистолети, шпаги за двайсет и шест хиляди човека; също и хранителни запаси, дрехи, та дори и двайсет и шест хиляди чифта обуща. Лимерик попаднал под обсада, но при тия помощи се надявал неговият крал да се сражава, за да го защити. Джеймс не отишъл там. Лимерик се предал: френските кораби отново се доближили до бреговете на Ирландия и отвели във Франция около двайсет хиляди ирландци — както бойци, така и цивилни бежанци.

Може би най-удивителното е, че Луи XIV не се отвратил. Тогава той водел мъчителна война почти против цяла Европа: въпреки това пак се опитал да подпомогне Джеймс в съдбата му посредством едно решително начинание, като подготвил двайсет хиляди души да направят десант в Англия. Разчитал на подкрепата, с която Джеймс разполагал в Англия. Войската била събрана между Шербур и Ла Ог; в Брест били налице близо триста транспортни кораба. Турвил ги чакал с четирийсет и четири големи бойни плавателни съдове край нормандските брегове. Д’Етре се бил насочил натам от Тулон с други трийсет кораба. Съществуват беди, дължащи се на ръководството, но някои се случват просто поради лош късмет. Вятърът отначало бил благоприятен за ескадрата на Д’Етре, ала се обърнал; той не могъл да се присъедини към Турвил — четирийсет и четирите му съда били нападнати от английско-холандска флотилия с близо сто платна. Преимуществото в броя на бойните единици било фатално (битка при Ла Ог, 28 май 1692 г.): французите отстъпили след десетчасова схватка. Английският адмирал Ръсел ги преследвал два дни. Четиринайсет големи кораба, от които два били със сто и четири оръдия, заседнали край брега, а капитаните ги подпалили, за да не бъдат изгорени от неприятеля. Крал Джеймс видял от брега нещастието и изгубил всяка надежда.

Това било първото поражение, претърпяно по море от могъщия Луи XIV. Сеньоле, който бил усъвършенствал марината подир своя баща Колбер, бил умрял в края на 1690 г. Поншартрен, издигнат от поста председател на Бретан до мястото на държавен секретар на марината, не допуснал груби грешки. В управлението царял все същият борбен дух. През годината след опустошителната битка край Ла Ог Франция се сдобила отново със също тъй многочислена флота, каквато вече била имала; Турвил водел шейсет мощни кораба, Д’Етре — трийсет, без да се броят онези, които си стояли в пристанищата (1696); четири години по-късно кралят дори въоръжил по-внушителни сили от предшестващите, възнамерявал да изпрати Джеймс в Англия начело на двайсет хиляди французи, ала тази флота си останала само за показ — възможностите на привържениците на Джеймс в Лондон били твърде незначителни в сравнение с възможностите на неговия предвидлив френски покровител.

На детронирания крал му оставало само да предприеме няколко заговора срещу живота на своя съперник: почти всички участници в тях били умъртвени според закона, а имаме основание да смятаме, че дори да бяха успели, той пак не би се завърнал в своето кралство. Останалата част от дните си той прекарал в Сен Жермен, обсипан с благодеяния от Луи, като проявил слабостта да приеме тайно пенсия от седемдесет хиляди франка от своята дъщеря Мери, която го била детронирала. Умрял през 1700 г. в Сен Жермен. Няколко ирландски йезуити уверявали, че край гроба му стават чудеса. Станало дума дори да го канонизират в Рим подир смъртта му — един крал, който Рим бил изоставил, докато бил жив.

Малко владетели са били по-нещастни от него; едва ли в историята ще се намери дълговечен род с по-лоша съдба. Първият шотландски крал от неговите деди с името Джеймс останал осемнайсет години пленник в Англия и бил умъртвен заедно със съпругата си от своите поданици; неговият син Джеймс II бил убит на двайсет и девет години, сражавайки се срещу англичаните; Джеймс III бил затворен от своя народ и убит по-сетне от бунтовници в битка; Джеймс IV загинал в загубена от него схватка; Мария Стюарт, неговата внучка, била прогонена от трона, избягала в Англия, мъчила се в затвора осемнайсет години, била осъдена на смърт от английски съдии и й отсекли главата; Чарлс I, внук на Мария, крал на Шотландия и на Англия, предаден от шотландците и осъден на смърт от англичаните, умрял публично на ешафода: неговият син Джеймс, седми с това име и втори в Англия, за когото става дума тук, е прогонен от трите си кралства; за огромна жалост оспорват дори законорождението на неговия син. Въпросният син прави опит да се възкачи на трона на своите деди само колкото да доведе приятелите си до смърт в ръцете на палачи; сами сме свидетели как принц Чарлс Едуард, събрал добродетелите на своите отци и храбростта на роднината си по майчина линия крал Ян Собески, извършва невероятни подвизи и е постигнат от невероятни нещастия. Ако има нещо, оправдаващо мнението на привържениците на теорията за неотменимата съдба, това са тъкмо последователните беди, струпали се върху рода на Стюардите през повече от триста години.

[1] В сборника „Мемоари на Ментьонон“, том III, глава IV, под заглавието Относно краля и кралицата на Англия откриваме странно смешение на лъжовности. Там е казано, че правните съветници били задали следния въпрос: „Има ли право един народ да се разбунтува против властта, която иска да го насили да вярва?“ Става тъкмо обратното. В Англия противопоставянето е срещу поощряването от страна на краля на римското изповедание. Бил зададен въпросът: „Ами ако кралят може да отмени свещената клетва за онези, които назначава?“ Същият автор намеква, че граф Д’Аво подкупвал държавни служители: той се заблуждава, става дума за граф Д’Естрад. Заблуждава се и относно времето: било е двайсет и четири години по-рано. Вж. писмото на господин Д’Естрад до господин Дьо Лион от 17 септември 1665 г. — Б.а. ↑

[2] Авторът на „Мемоари на Ментьонон“ ни убеждава, че след като генералните щати му отказали средства, принц Д’Оранж влязъл в събранието и изрекъл следните думи: „Господа, идната пролет ще има война и настоявам това предупреждение да бъде записано.“ Той цитира граф Д’Аво.

Твърди, че този пратеник бил наясно с всички действия на принц Д’Оранж. Мъчно може с такава зловредност да се изпишат толкова нелепости. Деветте хиляди моряци са били налице още през 1687 г. Граф Д’Аво изобщо не е споменавал за подобни слова на принц Д’Оранж. Той заподозира намеренията на принца едва на 20 май 1688 г. Вж. писмото му до краля от 20 май. — Б.а. ↑

Глава XVI.
Събитията на континента, докато Уилям III завладява Англия, Шотландия и Ирландия, до 1697 г. Пфалц отново гори. Победи на маршалите Катина и Люксембург и пр.

Не исках да прекъсвам нишката за събитията в Англия, сега се връщам към събитията на континента.

Създавайки морска сила, каквато по мощ не била имала ни една държава дотогава, кралят трябвало да се бори срещу императора и срещу Империята, срещу Испания, срещу двете владетелки на моретата Англия и Холандия, още по-страшни при своето обединяване, срещу Савоя и почти срещу цяла Италия. Дори само един подобен враг, например Англия или Испания, можел да съсипе Франция; а ето че тогава всички те не успели дори да я накърнят. През тази война Луи XIV почти винаги разполагал с пет армейски корпуса, понякога с шест, но никога — с по-малко от четири. Неведнъж армиите в Германия и във Фландрия достигали до сто хиляди бойци. Въпреки това граничните опорни точки не били отслабени. Като се броят морските сили, кралят имал четиристотин и петдесет хиляди въоръжени мъже. Турската империя, тъй могъща в Европа, Азия и Африка, никога не е наброявала толкова, римската империя никога не е разполагала с повече и по никое време не й се е налагало да води едновременно толкова войни. Онези, които упреквали Луи, задето си е спечелил толкова неприятели, му се възхищавали, че е предприел толкова мерки, та да се защити от тях и дори да им излезе насреща.

Те все още не били се обявили напълно срещу него, дори не се били събрали: принц Д’Оранж все още не бил тръгнал от Тесел, за да се справи със своя тъст краля, а Франция вече имала войски по границите с Холандия и край Рейн. Кралят бил изпратил своя син, дофина, когото наричали Негово Кралско Височество, начело на армия от сто хиляди човека[1]; принцът бил добронравен, скромен в поведението си, като че във всичко приличал на майка си. Бил на двайсет и седем години: за пръв път му бил поверен команден пост, понеже от характера му станало напълно ясно, че няма да злоупотреби с него. Когато заминавал, кралят му казал публично: „Сине мой, като ви изпращам да командвате мои войски, ви давам възможности да проявите достойнствата си; покажете ги пред цяла Европа, та като дойде време да умра, да не се забележи, че кралят е мъртъв.“

Принцът получил особена заповед като командир, сякаш бил кой да е генерал, избран от краля. Баща му написал: „На моя син дофина, мой отговорен офицер, командващ войските ми в Германия.“

Всичко било предвидено и нагласено, та синът на Луи XIV, допринасяйки за тази експедиция с името и присъствието си, да не бъде провален. Армията се командвала всъщност от маршал Дьо Дюрас; Буфлер се бил разположил с армейски корпус отсам Рейн; маршал Д’Юмиер — с друг към Кьолн, за да наблюдава неприятеля. Хайделберг и Майнц били превзети; обсадата на Филипсбург, необходима предварително при всички военни действия на Франция спрямо Германия, била започнала и се ръководела от Вобан. С всички по-необичайни подробности се занимавал Катина, по онова време отговорен офицер, способен и достоен за всякакви задачи. Негово Кралско Височество пристигнал на шестия ден след излизането от траншеите: той подражавал на поведението на баща си, излагал личността си колкото било нужно, без излишно безразсъдство, бил любезен с всички и добър към войниците. Кралят бил безкрайно удовлетворен, задето има син, който му подражава, без да го засенчва, и който е любимец на всички, без да застрашава своя баща.

Ноември 1688 г. Филипсбург бил превзет за деветнайсет дни; Манхайм бил овладян за три, Франкендал — за два; Шпейер, Трир, Вормс и Опенхайм се предали още когато французите се появили пред портите им.

Кралят възнамерявал да опустоши Пфалц, щом тези градове бъдат превзети: намеренията му били да лиши неприятелите от препитание, дори не толкова, за да отмъсти на избирателя на Пфалц, чието единствено престъпление било, дето бил изпълнил дълга си, присъединявайки се към цяла Германия срещу Франция (февруари 1689 г.). До армията била изпратена заповед на Луи, подписана от Лувоа, всичко да бъде изпепелено. Френските генерали били длъжни да се подчинят, затова наредили посред зима на гражданите от всички тия цветущи и доведени отново до добро състояние градове, на жителите на селцата и на господарите на над петдесет двореца да напуснат домовете си, които ще бъдат унищожени с огън и меч. Мъже, жени, старци и деца побързали да излязат: част от тях заскитали из полетата; друга част намерила приют в съседни области, докато войниците, които никога не спазват заповедта да бъдат сдържани и да проявяват милост, палели и вилнеели из отечеството им. Започнало се с Манхайм и Хайделберг, обитавани от избиратели: дворците им били унищожени, също както и къщите на гражданите; гробовете били разкопани от алчни войници, надяващи се да открият там съкровища; останките били разпръснати. За втори път при управлението на Луи XIV тази красива област била разорена; ала пожарите на Тюрен в двата града и двайсетината села в Пфалц били искрици в сравнение с разразилата се огнена стихия. Европа била потресена; офицерите, които я причинили дисциплинирано, се срамували, задето са използвани за такава суровост. Тя била приписана на маркиз Дьо Лувоа, който бил станал съвсем безчовечен поради безчувствието, пораждано от дългия престой на министерски пост. Действително той бил дал съвети за всичко, ала Луи е бил господарят и е можел да не ги последва. Да би станал свидетел на тази гледка, кралят сам е щял да угаси пламъците. В своя дворец във Версай, насред удоволствията, той дал съгласието си цяла една страна да бъде унищожена, тъй като е съзирал в тази заповед своята власт и злощастните права, дадени от войната; ако е бил по-близко, е щял да съзре ужаса. Нациите, дотогава хулили единствено честолюбието му, ала възхитени от него, тогава надали вик срещу неговата суровост и похулили дори неговата политика, тъй като навлезели ли враговете в неговите владения, и те щели да изпепелят градовете му.

А опасността не била за пренебрегване: осигурявайки прикритие за границите си със сто хиляди войници, Луи бил подучил и Германия да осъществи подобни усилия. Тази страна е по-многолюдна от Франция и също може да набере още по-големи армии. Те се вдигат, събират и възнаграждават по-трудно, навлизат в кампаниите по-късно, ала дисциплината, неуморимостта ги превръщат в края на кампаниите в също толкова голяма заплаха, каквато са французите в началото. Командвал ги херцогът на Лотарингия Карл V. Този владетел, все тъй лишен от права заради Луи XIV, като не можел да се завърне в своята област, охранявал Империята на император Леополд: той го бил направил победител на турците и унгарците. Заедно с избирателя на Бранденбург бил дошъл да изпробва късмета на краля на Франция. Превзел отново Бон и Майнц, които имали слаби фортификации, макар да били защитени по образцов начин. Бон се предал чак подир три месеца и половина обсада (12 октомври 1689 г.), след като барон Асфелд, който отговарял за града, бил смъртоносно ранен при една обща атака.

Защитавайки Майнц, маркиз Д’Юксел, впоследствие маршал на Франция, изключително разумен и предвидлив мъж, се разпоредил тъй добре, че неговият гарнизон почти не се изтощил, макар да имал доста работа. Освен грижите, които положил вътре в населеното място, той атакувал враговете извън него двайсет и един пъти, като убил над пет хиляди души. Понякога повеждал атака навън по два пъти посред бял ден; накрая, подир седем седмици, му се наложило да се предаде, тъй като барутът свършил. Тази защита заслужава да влезе в историята и заради самата нея, и заради начина, по който била възприета от наблюдателите. Париж, този огромен град, пълен с лениви жители, които подлагат на преценка какво ли не, и където има купища уши и езици, а липсват очи, изкарал Д’Юксел боязлив и нескопосен. Този мъж, когото всички свестни офицери хвалели с основание, бил подир завръщането си след кампанията гръмогласно охулен от публиката при представление в театър; тя крещяла: „Майнц“. Той бил принуден да се оттегли, макар и презирайки заедно с мъдрите люде едно население, дотам неспособно да преценява заслугите — и на чиито похвали все пак всички се надяват.

Юни 1689 г. Приблизително по същото време маршал Д’Юмиер бил победен при Валкур край Самбър, в Нидерландия, от принц Фон Валдек; това поражение обаче, накърнило славата му, не било пагубно за Франция. Лувоа, на когото той бил довереник и приятел, бил принуден да му отнеме командването на тази армия. Имало нужда от заместник.

Кралят избрал маршал Фон Люксембург, макар и неговият министър да го мразел, както мразел Тюрен. Кралят му казал: „Обещавам ви, ще се погрижа Лувоа да се държи прилично. Ще го заставя заради ползата от службата ви при мен да потисне омразата си към вас; ще пишете лично до мен, писмата ви няма да минават през него.“ Така Люксембург станал командващ във Фландрия, а Катина — в Италия. В Германия боевете се водели сносно под предводителството на маршал Дьо Лорж. Херцог Дьо Ноай имал известни успехи в Каталуния; колкото до Фландрия с Люксембург и до Италия с Катина — редели се победа подир победа. Двамата пълководци били тогава най-високо ценените в Европа.

По нрав маршал херцог Фон Люксембург напомнял малко Конде, чийто ученик бил: пламенен гений, бързина при действие, зорък поглед, ученолюбив дух, макар и щедър и непостоянен; тънел в женски интриги; вечно бил влюбен, а често и обичан, макар да изглеждал зле и да имал неприятно лице, а качествата му били по-скоро на герой, не на мъдрец[2].

По своя дух Катина бил прилежен и гъвкав, способен на всичко, без никога да се пали за каквото и да било; можел да бъде добър министър, добър канцлер, както и добър генерал[3]. В началото е бил адвокат и се отказал от тази професия на двайсет и три години, тъй като изгубил в дело, при което защитавал справедлива кауза. Отдал се на оръжията и отначало бил знаменосец във френската гвардия. През 1667 г. при щурма срещу наклона край Лил извършил пред очите на краля нещо, за което се искали разум и смелост: кралят го забелязал и така започнал неговият възход. Той се издигнал постепенно, без да се натрапва; държал се философски сред величията и сред битките, а и двете инак не са среда за умереност; не страдал от предразсъдъци, но и не се правел, че ги презира. Не бил склонен нито към женкарство, нито към лакейничене; поддържал по-скоро приятелства и проявявал достойна почтеност. Живял, като загърбвал интересчийството и разкоша; бил философ във всичко — и в смъртта си, и приживе.

Тогава Катина се разпореждал в Италия. Насреща му бил херцогът на Савоя Виторио Амедео — един умен владетел, добър политик, ала твърде нещастен; бил храбър воин, водел лично войските си, сам излизал като боец, по-добре от всеки друг владеел неравната борба, която се води по пресечени, планински местности, каквато била неговата област; бил и деен, и наблюдателен, обичал реда, ала допускал грешки и като властник, и като пълководец. Твърди се, че една от тях била, дето разположил зле армията си срещу Катина. Френският пълководец се възползвал от това и удържал пълна победа близо до Салуцо, край абатството Стафарда (18 август 1690 г.), което е дало името си на тази битка. Когато от едната страна има множество загинали, а от другата — почти никакви, е налице безспорно доказателство, че победената армия е била на позиция, където е нямало как да не претърпи поражение. Откъм френската войска имало едва триста убити; съюзниците, командвани от херцога на Савоя, дали четири хиляди жертви. Подир тази битка цяла Савоя без Монмелиан станала зависима от краля. Катина преминал в Пиемонте (1691), пробил неприятелските линии край Сюз, превзел Сюз, Вилфранш, Монталбан, Ница, която минавала за непревземаема, Виана, Карманьола и накрая се върнал при Монмелиан, завладявайки го подир упорита обсада.

След тези успехи правителството намалило броя на бойците, които командвал, а херцогът на Савоя умножил своите. Отстъпвайки по мощ на победения неприятел, Катина дълго само се отбранявал; накрая обаче получил подкрепления, спуснал се от Алпите към Марсалия и там победил в друга пряка битка (4 октомври 1693 г.), още по-славна, понеже принц Ойген Савойски бил един от вражеските пълководци.

В другия край на Франция, откъм Нидерландия, маршал Фон Люксембург победил в битката при Фльорюс (30 юни 1690 г.); всички офицери признавали, че победата се дължи на превъзхождащия гений на френския пълководец спрямо принц Фон Валдек, който командвал армията на съюзниците. Успехът бил отчетен с осем хиляди пленници, шест хиляди убити, двеста знамена и пряпорци, както и с останали подир бягството на враговете оръдия и принадлежности.

Надделелият над своя тъст Уилям бил прекосил морето. Този своеобразен и надарен човек печелел повече дори от пораженията на своите привърженици, отколкото нерядко французите — от своите победи. Той бил принуден да използва интриги и преговори, за да се сдобие с бойци и със средства, срещу един крал, който само казвал: Искам. Независимо от всичко подир разгрома при Фльорюс изкарал срещу маршал Фон Люксембург армия, равностойна на френската.

Април 1691 г. Двете сили разполагали с по около осемдесет хиляди човека; Моне обаче вече бил под ударите на маршал Фон Люксембург, а крал Уилям смятал, че френската войска още лагерува. Луи XIV пристигнал за обсадата: влязъл в града девет дни, след като бойците били излезли от траншеята, а там вече била и неприятелската армия. Незабавно се отправил обратно към Версай и оставил Люксембург да се бори за пространство сам през цялата кампания, завършила с битката при Льоз (19 септември 1691 г.), любопитно събитие, при което двайсет и осем ескадрона от кралските сили и жандармерията разбили седемдесет и пет вражески ескадрона.

Кралят дошъл и за обсадата на Намюр, най-укрепеното населено място в Нидерландия благодарение на разположението си при обединяването на реките Самбър и Мьоз, както и на цитаделата, построена върху скална основа. Градът бил превзет за осем дни (юни 1692 г.), а замъците — за двайсет и два, като в това време херцог Фон Люксембург не допускал крал Уилям да премине през река Меен начело на осемдесет хиляди души и да прекъсне обсадата. Подир това завоевание Луи отново се завърнал във Версай, а Люксембург отразявал натиска на вражеските сили. Тогава се стигнало до битката при Стеенкерк, известна с хитроумието и значението си. Разкрит е шпионин на френския пълководец, близък до крал Уилям: преди да го усмъртят, го принуждават да напише фалшив донос до маршал Фон Люксембург. Въз основа на фалшивия донос Люксембург взима мерки, водещи го към поражение. Спящата му армия е нападната призори; една бригада вече е побягнала, а пълководецът изобщо не знае за това — без голяма бързина и смелост всичко би било изгубено.

Не е било достатъчно да си добър пълководец, за да не се озовеш в безпътица; необходими са били опитни войници, способни да се свързват помежду си, главни офицери, които умело да внесат ред и да имат воля да го сторят: дори един висш офицер, решен да се възползва от бъркотията, за да бъде победен неговият предводител, е можел да го стори, без това да стане явно.

3 август 1692 г. Люксембург бил болен: едно пагубно обстоятелство в миг, когато е било потребно ново прегрупиране; опасността му вдъхнала сили; било необходимо чудо, за да не се окаже победен, и той го сторил. Разгърнал хората на друго място, осигурил бойно поле за армията си, която нямала такова, възстановил строя по десния фланг, три пъти установявал връзка между частите, три пъти се впускал в атака начело на кралските сили — всичко това за по-малко от два часа. В армията му служел и Филип, херцог Д’Орлеан, тогава херцог на Шартър, впоследствие регент на кралството, внук на френския държавен глава, който тогава нямал и петнайсет години[4]. Той не можел да бъде полезен в един решителен удар; ала за да добият хъс войниците, напълно достатъчно било внук на френския крал, още дете, да се хвърля напред заедно с кралските сили и, ранен в битката, да се впуска отново в нея въпреки раната.

Внук и син на племенник на великия Конде служели като офицери наместници: единият бил Луи дьо Бурбон, наричан Великия херцог, другият бил Франсоа Луи, принц Дьо Конти — двамата си съперничели по храброст, по дух, по амбиция, по слава; Великия херцог бил по-строг по нрав, може би по-сериозен, принц Дьо Конти бил по-блестящ. И двамата били призовани от обществото да командват войски и страстно желаели да придобият признание; тъй и не успели, понеже Луи имал представа и за честолюбието, и за достойнствата им, а винаги помнел, че принц Дьо Конде е воювал против него.

Принц Дьо Конти пръв прекратил безпорядъка, установил връзка между бригадите, изкарал напред нови; Великия херцог вършел същото, без да се стига до съперничество. Херцог Дьо Вандом, внук на Анри IV, също бил офицер наместник в тази армия: служел от дванайсетгодишен и макар да бил тогава на четирийсет години, все още не бил използван като командир. Брат му, старши приор, бил редом с него.

Наложило се всички тия знатни личности да оглавят кралските сили заедно с херцог Дьо Шоазьол, за да прогонят английския корпус, който бил заел изгодна позиция и това можело да предопредели изхода от битката. Кралските сили и англичаните били най-добрите бойци в света: настанала голяма сеч. Накрая французите, окуражени от множеството принцове и млади благородници, сражаващи се около техния пълководец, надделели: шампанският полк разбил английските гвардейци на крал Уилям, а когато англичаните претърпели поражение, всичко вече било предрешено.

Буфлер, впоследствие маршал на Франция, се присъединил от няколко левги разстояние спрямо бойното поле със своите драгуни и победата станала пълна. Крал Уилям бил изгубил към седем хиляди души, но се оттеглил стройно, както бил повел нападението, бил победен, но си оставал опасен и продължил кампанията. Успехът, който се дължал на качествата на всички тия млади принцове, на цвета на благородниците в кралството, бил посрещнат в двора, в Париж и в провинциите с възторг, непознат дотогава при някоя битка.

На връщане Великия херцог, принц Дьо Конти, господата Дьо Вандом и техните приятели били посрещнати от народни шпалири покрай пътищата; овациите и радостта били безумни: всички жени се стараели да привлекат погледите им. Тогава мъжете носели дантелени жаба, които се нагласяли трудно и бавно. Понеже се били облекли набързо за битката, принцовете били провесили как да е тези вратовръзки около шиите си: жените започнали да носят същите украшения и те били наречени „стеенкерки“. Всички модерни бижута били „ала стеенкерк“. Всеки младеж, участвал в тази битка, се радвал на внимание. Населението се скупчвало около принцовете: те били обичани толкова повече, понеже благоволението към тях от страна на двора не съответствало на славата им.

В тази битка загинал младият принц Дьо Тюрен, племенник на героя, убит в Германия; а давал надежди, че ще стане като чичо си. Изискаността и духът му го били направили популярен в града, в двора и в армията.

Когато докладвал на краля за тази паметна битка, пълководецът дори не му споменал, че е бил болен по време на нападението.

През следващата кампания същият пълководец със същите принцове и със същите войници, атакувани изневиделица и победили при Стеенкерк, изненадал крал Уилям подир преход от седем левги и го ударил при Нервенд. Нервенд е село до Гет, на няколко левги от Брюксел. През нощта Уилям успял да заеме позиция и да се подготви за бой: нападнали го призори (29 юли 1693 г.); бил застанал начело на рювинийския полк, изцяло състоящ се от френски благородници, заставени да напуснат отечеството си и да го намразят поради отменянето на Нантския едикт и драгунските набези. Сега си отмъщавали за интригите на йезуита Лашез и за жестокостите на Лувоа. Следван от една тъй надъхана военна част, Уилям първо помел ескадроните, излезли насреща му, ала накрая сам паднал заедно с убития си кон. Изправил се отново и продължил да се сражава най-упорито.

Люксембург на два пъти влязъл в село Нервенд с шпага в ръка. Херцог Дьо Вилроа пръв навлязъл в неприятелските позиции: на два пъти селото било отвоювано и превзето отново.

Тъкмо при Нервенд същият този Филип, херцог на Шартър, се показал като достоен потомък на Анри IV. Спуснал се за трети път начело на един ескадрон: частта била отблъсната и той се озовал в една падина, обкръжен отвсякъде от мъртви и ранени хора и коне. Към него се насочил вражески ескадрон и му закрещели да се предаде: заловили го; той започнал да се бори сам, ранил офицера, който го задържал, и се отървал от него. Мигновено към него се засилили свои и го освободили. Принц Дьо Конде, наречен Великия херцог, и подобният нему принц Дьо Конти, които така се били проявили при Стеенкерк, също се сражавали при Нервенд за живота и славата си и умъртвили врагове със собствените си ръце, което днес почти не се случва на висшите офицери, откакто барутният огън решава кой ще победи.

Маршал Фон Люксембург се проявил и изложил на опасност повече от всякога: синът му, херцог Дьо Монморанси, го закрил с тяло, когато стреляли по него, и бил улучен вместо баща си. Накрая пълководецът и принцовете превзели селото за трети път и победили в битката.

Малко са тъй смъртоносните дни. Загинали към двайсет хиляди души: дванайсет хиляди от страна на съюзниците и осем хиляди французи. Във връзка с това се казвало, че трябва да се пее по-скоро De profundis, а не Те Deum.

Едва ли нещо може да бъде по-утешително спрямо ужасите на войната от думите на граф Фон Залм, който бил ранен и пленен при Тиенен. Маршал Фон Люксембург се отнасял извънредно грижливо към него, а благородникът му казал: „Що за нация сте вие! Няма по-опасни врагове в боя, нито по-великодушни приятели след победата.“

Всички тия сражения носели голяма слава, но малко удовлетворение. Съюзниците, разбити при Фльорюс, Стеенкерк и Нервенд, не били напълно поразени: крал Уилям винаги се оттеглял с достойнство и само две седмици след битката трябвало да бъде ударен отново, за да се спечели надмощие в кампанията. Парижката катедрала била пълна с вражески знамена. Принц Дьо Конти наричал маршал Фон Люксембург тапицер на „Нотър Дам“: непрестанно се говорело за победи. Само че навремето Луи XIV бил завоювал половината Холандия и Фландрия и цялата Франш Комте без нито една битка; а ето че сега въпреки всички огромни усилия и кървави победи Съединените провинции си оставали ненакърнени и дори не можело да бъде обсаден Брюксел.

1 и 2 септември 1692 г. От своя страна маршал Дьо Лорж също бил спечелил голяма битка край Шпейербах; дори бил пленил стария херцог Фон Виртенберг и бил навлязъл във владенията му; ала подир завоеванието и победата бил принуден да се изтегли оттам. Негово Кралско Височество се присъединил, предприели повторно настъпление и съсипали Хайделберг, който неприятелите си били върнали; после се наложило само да се отбраняват срещу имперските сили.

Подир победата при Стафарда и завоюването на Савоя маршал Дьо Катина не успял да попречи на самия херцог на Савоя да навлезе в Дофине, нито пък след победата при Марсалия могъл да спаси важния град Казале.

В Испания маршал Дьо Ноай победил в битка край река Тер (26 май 1694 г.). Превзел Херона и няколко малки населени места, ала армията му била твърде слаба и след успехите се наложило да се оттегли от Барселона. Макар и побеждавайки навсякъде, французите слабеели от постигнатото и се сражавали срещу съюзниците все едно срещу безсмъртна хидра. Във Франция станало сложно да се набират войници, не се намирали лесно и пари. Сезонните несгоди по онова време унищожили земните блага и започнал глад; нищета царяла под звуците на Те Deum и тържествата. Увереността и усещането за превъзходство, изпитвани от френските бойци, понамалели: Луи XIV вече не заставал начело. Лувоа бил умрял (16 юли 1691 г.); синът му Барбезийо будел само недоволство; най-сетне и смъртта на маршал Фон Люксембург (4 януари 1695 г.), с когото войниците се чувствали несломими, сякаш сложила край на поредицата от бързи победи на Франция.

Тогава изобретението да бъдат бомбардирани крайморски градове от кораби се обърнало против онези, които го измислили. Действително адската машина, с която англичаните се опитали да подпалят Сен Мало и която не се задействала, не била по френски образец: такива машини отдавна се били появявали из Европа. Французите били отработили изкуството да изстрелват бомби от подвижно съоръжение, не просто от здрава почва; тъкмо благодарение на това изкуство английските флоти бомбардирали Диеп, Авър дьо Грас, Сен Мало, Дюнкерк и Кале. Диеп, до който доближаването не е трудно, единствен пострадал доста. Този град, тъй приятен днес с равномерно разположените си къщи, чието разкрасяване се дължи на претърпяното бедствие, бил почти изпепелен. Бомбите смазали и изгорили само двайсет къщи в Авър дьо Грас, ала фортификациите на пристанището били сринати. В този смисъл медалът, изсечен в Холандия, има основание, макар доста френски автори да са роптали, че е лъжовен. Там четем на латински: „Пристанището Хавър изгорено и съборено и пр.“ Надписът не отбелязва, че градът е напълно изгорял — това би било измама; пристанището обаче било изгорено наистина.

Скоро след това бил изгубен завоюваният Намюр. Във Франция имало големи хвалебствия спрямо Луи XIV, задето го превзел, носели се и насмешливи сатирични съчинения срещу крал Уилям, който не успял да му помогне с осемдесетхилядна армия. Уилям го завладял по същия начин, по който това се случило попреди: нападнал го пред очите на армия, по-могъща и от неговата, когато Луи XIV го бил обсадил; имало нови фортификации, издигнати от Вобан. Защитният френски гарнизон бил цяла армия; докато той напирал, маршал Дьо Буфлер се спуснал натам със седем драгунски полка. Следователно Намюр бил защитаван от шестнайсет хиляди души, като близо сто хиляди можели да се притекат на помощ.

Маршал Дьо Буфлер бил достоен мъж, дееспособен и старателен пълководец, добър гражданин, който мислел единствено за службата и не скъпял нито усилията, нито живота си. В спомените на маркиз Дьо Фьокиер има обвинения за доста негови пропуски при защитата на населеното място и на цитаделата; упрекван е дори за защитата на Лил, която осъществил тъй великолепно. Писачите на историята на Луи XIV безапелационно цитират маркиз Дьо Фьокиер, когато става дума за войната, както и абат Дьо Шоази, когато става дума за анекдоти. Едва ли им е било ясно, че Фьокиер, иначе отличен офицер, запознат с войната по принцип и по личен опит, е, макар и просветен, твърде печален и критиките му спрямо военачалниците са като на Аристарх, та и на Зоил[5]: той пренаглася фактите, за да си достави удоволствието да кори пропуските. Оплаква се от всички и всички са се оплаквали от него. Добива известност като най-сърцатият човек в Европа, понеже спял сред сто хиляди свои неприятели. Уменията му не биват възнаградени с жезъла на маршал на Франция и той насочва към онези, които са служили на държавата, забележки, които биха били много полезни, ако бе имал по-сговорчив, а не толкова проникновен, старателен и дързък дух.

Той укорява маршал Дьо Вилроа за повече и по-съществени грешки, отколкото тези на Буфлер. Вилроа е бил начело на около осемдесет хиляди души и е трябвало да помогне на Намюр; ала дори маршалите Вилроа и Буфлер да биха сторили всичко, което може да бъде направено (нещо твърде рядко), заради самото местоположение Намюр не е следвало да получи помощ и е щял да се предаде рано или късно. Бреговете на река Меен, осеяни от наблюдаващи бойци, спрели по-рано помощта на крал Уилям, неизбежно спрели и силите на маршал Дьо Вилроа.

Маршал Дьо Буфлер, граф Дьо Гискар, губернаторът на града, граф Дю Шатле дю Ломон, командир на пехотата, всички офицери и войници защитавали града с възхитителна смелост и упоритост, но не издържали дори два дни повече, отколкото било възможно. Когато един град е обсаден от превъзхождаща по численост армия и действията й са добре водени, а сезонът е подходящ, винаги е ясно подир колко време той ще бъде превзет, независимо от силната защита. Крал Уилям завладял града и цитаделата за повече време от Луи XIV (септември 1695 г.).

Губейки Намюр, кралят бомбардирал Брюксел: ненужно отмъщение спрямо краля на Испания и спрямо англичаните, бомбардирали неговите градове. Така войната била разорителна и пагубна и за двете страни.

От два века насам покрай индустриалните постижения и яростта на хората бедите на нашите войни не се стоварват само из нашата Европа. Губим хора и пари, за да се трепем из далечните краища на Азия и на Америка. Индийците, които заставихме със сила и ловкост да приемат нашето устройство, и американците, чийто континент окървавихме и ограбихме, гледат на нас като на врагове на човешкия род, спуснали се от друг свят, за да ги избиват, а после да се унищожават взаимно.

Французите разполагали в Индия само с една колония, Пондишери, създадена грижливо от Колбер с огромни средства, като печалбите са можели да ги възвърнат само след доста години. Холандците я завладели с лекота и разорили едва-що покълналата търговия на Франция в Индия.

1695 г. Англичаните унищожили плантациите на Франция в Санто Доминго (1696). Един корабостроител от Брест разсипал техните в Гамбия, в Африка. Корабостроителите от Сен Мало изпоразрушили и изгорили всичко по източния бряг на Нюфаундланд. Остров Ямайка станал жертва на френски ескадри — кораби били завзети и подпалени, а бреговете разорени.

Май 1697 г. Поентис, ръководител на ескадра, начело на известен брой кралски кораби, както и на няколко корсарски от Америка, изненадал град Картахена — търговско средище и склад на съкровищата, които Испания извлича от Мексико. Нанесените от него щети били оценени на двайсет милиона наши ливри, а плячката — на десет милиона. Тези изчисления винаги могат да бъдат посмалени, ала не и бедствията, предизвикани от подобни славни експедиции.

Холандските и английските търговски плавателни съдове всекидневно ставали жертви на френските корабостроители — а най-вече на Дюге Труен, невероятен човек, който само защото не разполагал с големи флоти, не се сдобил с репутацията на хора като Драгут и Барбароса.

Жан Барт също придобил голяма репутация сред корсарите. От прост матрос станал ръководител на ескадра, както и Дюге Труен. Имената им все още не са забравени.

Враговете пленявали по-малко френски търговски кораби просто защото те били по-малко. Смъртта на Колбер и войната силно били свили търговията.

И тъй, резултатът от експедициите по суша и по море бил всеобщо нещастие. Онези, които са по-човечни и нямат добро отношение към политиката, ще отбележат, че в тази война Луи XIV е размахвал оръжия против своя родственик краля на Испания, против избирателя на Бавария, за чиято сестра е бил женен неговият син дофинът, против избирателя на Пфалц, чиято земя е опожарил, след като омъжва Негово Височество за принцесата на Пфалц. Крал Джеймс бива прогонен от трона от своя зет и от дъщеря си. Впоследствие виждаме как херцогът на Савоя влиза в съюз срещу Франция, където една от дъщерите му е съпруга на възможен престолонаследник, и срещу Испания, където друга негова дъщеря е кралица. Повечето войни между християнските владетели са си направо граждански войни.

Най-престъпното начинание в цялата тази война се оказва и единствено напълно осъществено: Уилям неизменно постига успех в Англия и в Ирландия. Другаде постиженията са частични. Наричам това начинание престъпно не поради това, че преценявам дали нацията, проляла кръвта на бащата, е била в правото си или не да прогони сина и да отстоява своята религия и правата си: казвам само, че ако на земята има правда, не дъщерята и не зетят на крал Джеймс би следвало да го изхвърлят от дома му. Помежду частни лица подобно деяние би било чудовищно; интересите на народите сякаш установявят по-различен морал за владетелите.

[1] Вж. Сен Симон, гл. CCXIX. — Б.фр.изд. ↑

[2] Вж. при анекдоти относно Огнения съд, гл. XXVI. Днес обикновено военните го смятат за първия пълководец, съумял да води при придвижване в боя и при бой големи войски. — Б.а. ↑

[3] От „Писма на госпожа Дьо Ментьонон“ личи, че тя не е обичала маршал Дьо Катина. Тя не му вярва; смята, че той проявява скромност от гордост. Очевидно неосведомеността на тази дама относно различните неща и лошият избор, който тя прави неведнъж, са допринесли за бедите на Франция. — Б.а. ↑

[4] Имал е навършени осемнайсет, бидейки роден на 2 август 1674 г. — Б.фр.ред. ↑

[5] Аристарх и Зоил са известни от древността като критици на Омир; първият е справедлив, вторият е нападателен. — Б.пр. ↑

Глава XVII.
Договор със Савоя. Брак на херцога на Бургундия. Рисвикски мир. Състояние на Франция и на Европа. Смърт и завещание на Карлос II, крал на Испания

Франция запазвала все още надмощието си спрямо всичките си врагове. Била съсипала някои — например Савоя и Пфалц; воювала по границите на други. Представлявала едно мощно, яко тяло, уморено от продължителното напрежение и изтощено от своите победи; един само удар, нанесен умело, можел да я повали. Онзи, който има множество неприятели едновременно, дългосрочно може да подири спасение единствено в разделението им или в мира. Скоро Луи XIV постигнал и едното, и другото.

Виторио Амедео, херцогът на Савоя, изпреварвал всички владетели, когато трябвало да определи поведението си, щом се налагало да прекрати свои договорености в името на интересите си. Френският двор се обърнал към него. Граф Дьо Тесе, впоследствие маршал на Франция, ловък и приятен мъж, умеещ да се харесва, което е главният талант за всеки преговарящ, отначало поел тихомълком нещата в Торино. Маршал Дьо Катина, способен и в мир, и във война, довършил споразуменията. Дори не се налагало двама умели мъже да убеждават херцога на Савоя да приеме предложените му предимства. Връщали му неговите земи; давали му пари; предложили дъщеря му да се омъжи за младия херцог на Бургундия, син на Негово Кралско Височество и наследник на френската корона. Скоро се разбрали напълно (юли 1696 г.): херцогът и Катина сключили договора на хълма Нотър Дам дьо Лорет, докъдето отишли уж на поклонническо пътуване, без някой да бъде заблуден от това. Папата (тогава бил Инокентий XIII) пламенно подкрепял съглашението. Той целял както да отърве Италия от френските набези, така и да спести непрестанните парични приноси, които императорът изисквал, за да плаща на своите войски. Стремежът бил Империята да остави Италия да бъде неутрална: с договора херцогът на Савоя поемал задължението да осигури въпросния неутралитет. Отначало императорът се възпротивил; виенският двор се примирявал само в краен случай. Тогава херцогът на Савоя присъединил войските си към френската армия. За по-малко от месец този владетел се преобразил от генералисимус на императора в генералисимус на Луи XIV. Дъщеря му била отведена във Франция (1697) и на единайсет години се омъжила за херцога на Бургундия, който бил на тринайсет. След като херцогът на Савоя се отметнал, също както при Неймехенския мир всеки от съюзниците се заел да преговаря. Най-напред императорът се съгласил с неутралитета на Италия: холандците предложили замъкът Рисвик край Хага за провеждане на съвещания за всеобщ мир. Понеже кралят разполагал с четири армии, нещата се развили бързо: във Фландрия Вилроа ръководел осемдесет хиляди души; маршал Дьо Шоазьол бил край Рейн с четирийсет хиляди; Катина също имал толкова в Пиемонте; херцог Дьо Вандом, който най-сетне се бил сдобил с ръководен пост, след като бил преминал през всички степени, започвайки като кралски гвардеец и волнонаемен, командвал в Каталуния, където победил в една битка и превзел Барселона (август 1697 г.). Новите усилия и успехи подсигурявали посредничеството. Римският двор отново предложил да бъде арбитър и му било отказано, както било и в Неймехен: посредник станал кралят на Швеция Карл XI. Най-накрая мирът бил постигнат — не от висотата и преимуществените позиции, както при величието на Луи XIV, но с лекота и взаимни отстъпки относно правата, които удивили и французите, и съюзниците. Дълго време битува мнението, че този мир е бил дълбоко политически подготвен (септември, октомври 1697 г.).

Смятало се, че главният въпрос за краля на Франция е — и би трябвало да е — да не попадне цялото наследство на обширната испанска монархия при страничния клон на австрийския дом. Твърдяло се, че той се надява Бурбоните да си присвоят поне нещичко от нея, а може би и цялото наследство. Отказите от права на съпругата и на майката на Луи XIV били разглеждани като маловажни подписи, които биха били пренебрегнати при нови обстоятелства. При това положение, щом се целяло или да се разрасне Франция, или да се въздигне още родът на Бурбоните, се налагало спрямо Европа да се действа с умереност, та да не бъдат стряскани подозрителните велики сили. Мирът създавал възможност да се спечелят нови съюзници, да се потегнат финансите, да бъдат увещани необходимите лица, а в държавата да се набере ново опълчение. Трябвало в нещо да се отстъпи, за да бъде постигнато нещо много по-голямо.

Тъкмо така се разсъждавало за тайните подбуди на Рисвикския мир, който действително постъпателно довел до испанския престол внука на Луи XIV. Тази тъй правдоподобна представа е нереална: нито Луи XIV, нито неговият съвет имал подобни замисли, изглеждащи вероятни. Става дума за един забележителен пример на съчетания от превратности в света, увличащи хората, които ги направляват само привидно. Ясният интерес скоро да бъде придобита Испания или поне част от тази монархия изобщо не е повлиял на Рисвикския мир: маркиз Дьо Торси го удостоверява в ръкописните си спомени. Мирът бива сключен поради изтощението от войната, която при това се е вихрела почти залудо; най-малкото от страна на съюзниците тя просто се е ръководела от смътното намерение да бъде принизено величието на Луи XIV, а що се отнася до самия монарх, е била следствие на същото това несломимо величие. Крал Уилям въвлича в своята кауза императора, Империята, Испания, Съединените провинции и Савоя. Луи XIV пък е бил стигнал твърде далеч, за да отстъпва. Най-прелестната част на Европа била разорена, понеже кралят на Франция се възползвал твърде надменно от предимствата си подир Неймехенския мир: лигата се образува против него лично, а не толкова против Франция. Кралят смятал, че е подсигурен в своята слава посредством оръжията, този път пожелал да си спечели славата на умереността; финансовите преразходи с лекота го подтикнали към тази умереност.

Политическите въпроси се разглеждали от съвета; там се взимали и решенията: маркиз Дьо Торси, който бил още млад, бил натоварен само да ги изпълнява. Целият съвет искал да бъде постигнат мир: херцог Дьо Бовилие изтъкнал особено народната нищета; госпожа Дьо Ментьонон се трогнала; кралят също се разчувствал. Нищетата правела още по-силно впечатление, тъй като до нея се било стигнало от цветущото състояние, до което министърът Колбер бил довел кралството. Огромните учреждения от всякакъв вид излезли безбожно скъпи, а икономиите не можели да попълнят получилите се липси. Тези вътрешни беди били учудващи, тъй като до тях не се било стигало, откакто Луи XIV управлявал самолично. Тъкмо тук са основанията за Рисвикския мир: той е породен от добродетелни чувства. Онези, които смятат, че кралете и техните министри непрестанно и без мярка жертват всичко заради честолюбието си, се лъжат също тъй дълбоко, както онези, които си въобразяват, че те жертват всичко заради всеобщото щастие.

И тъй, кралят върнал на испанския австрийски клон всички земи при Пиренеите, които бил завзел, както и завзетите във Фландрия през време на войната земи: Люксембург, Моне, Ат, Куртре; той признал за законен крал на Англия крал Уилям, наричан дотогава принц Д’Оранж, узурпатор и тиранин, обещал също да не помага на неговите неприятели. Крал Джеймс, чието име не се споменавало в договора, си останал в Сен Жермен със самоцелното си кралско звание и с пенсиите от Луи XIV — той вече само съчинявал манифести, покровителят му го бил пожертвал поради необходимост, а в Европа го били забравили напълно.

Съдебните решения, издадени от правните институти в Брисак[1] и в Мец в ущърб на толкова владетели, събранията в Елзас — все символи на едно опасно могъщество, съчетано с гордост — били анулирани; юридически иззетите доходи били върнати на законните им притежатели.

Освен тези отстъпления на Империята били върнати Фрайбург, Брисак, Кехл, Филипсбург; примирено били премахнати страсбургските крепости по Рейн, Форт Луи, Трарбак, Монроаял, все фортификации, в които Вобан бил вложил умения, а кралят — средства. В Европа се изненадали, а във Франция недоволствали, задето Луи XIV приемал мира едва ли не като победен. Барле, Креси и Калиер, които били подписали мирния договор, не смеели да се появят нито в двора, нито из града; всички ги укорявали и им се присмивали, сякаш не били постъпили според изискванията на правителството. Дворът на Луи XIV ги обвинявал, че са предали честта на Франция; по-нататък пък ги хвалели, че с този договор са подготвили наследяването на испанската монархия; всъщност те не заслужавали нито критика, нито хвалби.

Най-сетне с този мирен договор Франция върнала Лотарингия на рода, чието владение тя била от седемстотин години. Херцог Карл V, опора на Империята и победител над турците, бил вече мъртъв; с Рисвикския договор синът му Леополд си възстановил владетелската титла, макар и без реални права, тъй като на херцога не се разрешавало да издига укрепления в столицата си: същевременно обаче не му било отнето едно далеч по-приятно право — да подобрява съществуването на своите поданици, право, което едва ли друг владетел е използвал по-добре от него.

Има смисъл да се удостовери пред по-сетнешните поколения, че един от най-незначителните владетели в Европа е направил най-големи добрини за своя народ. Той заварил Лотарингия съсипана и пуста: населил я, обогатил я. Неизменно й осигурявал мир, докато останалата част на Европа се раздирала от военни действия. Предпазливо винаги е поддържал разбирателство с Франция и добронамереност от страна на Империята; умело се е придържал към една златна среда, която е почти неосъществима за владетел без власт между две велики сили. Той дарил на своя народ изобилие, невиждано отдавна. Благородниците, докарани до пълна нищета, познали охолство благодарение на неговите добри дела. Видел ли дом на издънка на стар род да се руши, възстановявал го за своя сметка; плащал дълговете им, омъжвал дъщерите им; раздавал блага с едно умение, което надхвърля добродетелта; влагал в даренията си блясъка на владетел и учтивостта на приятел. Уважавани в неговата малка провинция, изкуствата водели до ново оживление, от което държавите забогатяват. Дворът му бил подобен на френския; сякаш нищо не се променяло при прехода от Версай към Люневил. По примера на Луи XIV той поощрявал литературата. Създал в Люневил нещо като университет, лишен от педантизъм, в който младите германски аристократи отивали да получат образование. В школите се усвоявали практически знания, а физиката се изучавала от наблюдаването на възхитителни механизми. Той търсел таланти из дюкянчетата и из горите, за да ги изкара на светло и да ги насърчи. Изобщо през цялото си управление вложил усилия, за да може неговата нация да се радва на спокойствие, богатство, познания и наслади. Сам казвал: „Бих се оттеглил веднага от властта, ако не можех да върша добро.“ Затова и вкусил щастието да бъде обичан; дълго подир неговата смърт съм виждал поданиците му да ронят сълзи, произнасяйки името му. При смъртта си той е оставил един пример, достоен за подражание от страна на най-великите крале, и до голяма степен подготвя своя син[2] за пътя към имперския трон.

Докато Луи XIV се занимава с установяването на Рисвикския мир, който ще му докара испанското наследство, полският престол опустява. Там тогава е единствената кралска корона, която се дава с избор: за нея могат да претендират и граждани, и чужденци; за да се добере човек до нея, е необходимо доста внушително достойнство, при това поддържано от интриги, за да спечели гласове, както се случва с последния крал Ян Собески — или пък са нужни големи средства, за да бъде откупено това кралство, което почти винаги става с наддаване.

Абат Дьо Полиняк, впоследствие кардинал, първоначално ловко привлича гласове в полза на принц Дьо Конти, известен с подвизите си при Стеенкерк и Нервенд. Той никога не бил ръководил големи корпуси; не бил включен и в кралския съвет. Във военно отношение Великия херцог бил известен колкото него; господин Дьо Вандом — дори повече; и все пак отношението към него обезличавало другите имена, тъй като умеел действително да се харесва, да се изявява като никой друг. Полиняк пък го бивало да убеждава и отначало настроенията били в негова полза: той успявал с красноречие и обещания да компенсира парите, раздавани от Август, избирателя на Саксония. Луи Франсоа, принц Дьо Конти, бил избран за крал от повечето представители (27 юни 1697 г.) и провъзгласен за такъв от примаса на кралството. Август бил избран два часа по-късно от много по-малко представителство, но бил суверенен и могъщ владетел; имал и готови войски по границите на Полша. Принц Дьо Конти не присъствал, нямал войски, нямал и власт; в негова полза говорели единствено неговата слава и кардинал Дьо Полиняк. Налагало се или Луи XIV да го възпре и той да не получи короната, или да му даде необходимото, за да надвие своя съперник. Получило се тъй, че френското правителство прекалило с кандидатурата на принц Дьо Конти и се изложило, изпращайки го само с една слаба ескадра и с няколко полици за изплащане до залива при Данциг. Изглеждало тъй, сякаш се води хлабава политика и уж нещо се почва, пък не се довършва. Принц Дьо Конти изобщо не бил посрещнат в Данциг; отказали и полиците му. Интригите на папата и на императора, парите и войските на Саксония вече били осигурили короната на неговия съперник. Той се завърнал единствено със славата, че е бил избран. За Франция останало унижението, че не са й достигнали сили, за да издигне крал на Полша.

Неуспехът на принц Дьо Конти не накърнил мира между християните на Север. Европейският Юг се успокоил твърде скоро подир Рисвикския мир. Останали само военните действия на турците срещу Германия, Полша, Венеция и Русия. Макар и зле ръководени и разделени помежду си, християните печелели преимуществото в тези войни. Битката при Цанта[3] (1 септември 1697 г.), при която принц Ойген разбил самия султан, станала известна със смъртта на един велик везир, седемнайсет паши и над двайсет хиляди турци, принизила отоманската гордост и довела до мира при Карловиц[4], където турците били ощетени. Венецианците получили Морея; московците взели Азов; поляците получили Каминек; императорът — Трансилвания. За християнския свят настъпили спокойствие и щастие; вече не се споменавало за войни нито в Азия, нито в Африка. Цялата земя била мирна към двете последни години на седемнайсети век, ала това траяло твърде кратко.

Скоро отново станало тежко за народите. Северът бил смутен още през 1700 г. от двама мъже измежду най-забележителните, живели на света: единият бил царят Петър Алексеевич, император на Русия, а другият — младият Карл XII, крал на Швеция. Цар Петър бил надраснал своето време и своята нация и с гения си, със своите трудове се проявил като реформатор или по-скоро като основател на своята империя. Карл XII бил по-смел, ала не тъй полезен за своите поданици, бил годен да командва войски, а не народи и се оказал един от големите герои на своето време: умира обаче със славата на непредпазлив крал. Разрухата на Север поради продължилата осемнайсет години война настъпила вследствие на честолюбивата политика на царя, на краля на Дания и на краля на Полша, решили да се възползват от младежката възраст на Карл XII, за да му отмъкнат част от владенията (1700). Едва шестнайсетгодишният[5] Карл ги побеждава и тримата. Той се превръща в ужаса на Севера и бива смятан за велик човек на възраст, в която други мъже не са приключили със своето обучение. В продължение на девет години става най-страшният крал на света, а през следващите девет е най-нещастният.

Смутовете в Южна Европа се дължат на други основания. Въпросът бил да се поемат нещата след краля на Испания, чиято смърт наближавала. Великите сили, които мислено вече предвкусвали това огромно наследство, вършели това, което често съзираме при боледуването на бездетен богат старец. Жена му, роднините, свещениците, пълномощниците, овластени да приемат последната воля на умиращите, се тълпят отвсякъде, за да изтръгнат от него блага дума, отделни наследници се споразумяват за имуществата, други се канят да се борят за тях.

Луи XIV и император Леополд се оказват в еднаква позиция: и двамата са потомци по женска линия на Фелипе III; само че Луи е син на по-възрастната. Дофинът имал още по-голямо предимство пред децата на императора, тъй като се явявал внук на Фелипе IV, от когото децата на Леополд не произхождали — изобщо всички природни права се падали на френския род. Достатъчно е само да погледнем долната таблица.

Родът на императора обаче разчитал при предявяването на своите претенции преди всичко на автентичните, приподписани и от Луи XIII и от Луи XIV откази от короната на Испания; също и на австрийското име, на кръвта на Максимилиан, с която били свързани Леополд и Карлос II, на почти неотменимия съюз между двата австрийски клона, на не по-малко неотменимата ненавист на двата клона към Бурбоните, на отвращението, което испанската нация изпитвала към френската нация и най-сетне на политическите възможности да влияе сериозно върху испанското управление.

Тогава надали можело да има нещо по-естествено от безкрайното прехвърляне на испанския трон все у австрийския дом. Преди мира от Рисвик цяла Европа очаквала това, ала от 1696 г. насам неяснотите относно слабостта на Карлос II били пообъркали наследствената традиция и австрийското име тайно било жертвано. Кралят на Испания имал за роднина син на племенница и на избирателя на Бавария Максимилиан Мария. Майката на краля, все още жива, била прабаба на младия баварски принц, който тогава бил на четири годинки, но макар кралицата майка да била от австрийския дом в качеството си на дъщеря на император Фердинанд III, убедила своя син да обезнаследи императорския род. Била сърдита на виенския двор и обърнала взор към едва излезлия от пелените баварски принц, та той да оглави монархията на Испания и Новия свят. Карлос II, тогава под нейно влияние[6], написал тайно завещание в полза на княза избирател на Бавария през 1696 г. Впоследствие майката на Карлос починала и той станал подвластен на своята съпруга, Мария Анна фон Байерн-Нойбург. Тази баварска княгиня, снаха на император Леополд, била привързана към австрийския дом тъй, както кралицата майка с австрийско потекло клоняла към баварската кръв. В цялата история естественият ход на нещата непрестанно се променял, а ставало дума за най-обширната монархия на света. Мария Анна фон Байерн издействала завещанието в полза на невръстния баварец относно наследяването да бъде скъсано, а кралят обещал на жена си, че никога няма да допусне друг наследник, освен син на император Леополд и няма да разори австрийския дом. Когато настъпил Рисвикският мир, нещата били стигнали дотам. Френската и австрийската държавни фамилии се опасявали една от друга и се наблюдавали взаимно, опасявайки се от Европа. Тогава Англия и Холандия били могъщи и интересът им повелявал да има баланс между владетелите, така че една глава да не се окаже под короната на Испания едновременно с короната на Империята или на Франция.

Най-странното било, че кралят на Португалия Педру II се включил помежду претендентите. Било съвсем нелепо: правата му се коренели само откъм някой си Жоау I, извънбрачен син на Педру Справедливи от петнайсети век; ала в дъното на претенцията стоял граф Оропеса от рода Браганса. Той бил член на съвета и се осмелил да отвори дума за това; изпаднал в немилост и бил напъден.

За Луи XIV било непоносимо син на императора да грабне наследството, а нямало как да го поиска той. Не се знае със сигурност кой първи се е сетил да се извърши предварителна, нечувана делба на испанската монархия приживе на Карлос II. Много е вероятно да е бил министърът Торси; тъкмо той се свързва по този повод с граф Портланд-Бентинг, посланик на Уилям III при Луи XIV[7].

Октомври 1698 г. Крал Уилям се включва с готовност в този нов проект: той обсъжда в Хага с граф Дьо Талар испанското наследство. На невръстния баварски принц се дават Испания и Западна Индия, без да има яснота, че Карлос II вече е завещал всичките си владения. Дофинът, син на Луи XIV, трябва да получи Неапол, Сицилия, провинцията Гипускоа и няколко града. На ерцхерцог Карл, втори син на император Леополд, се оставя само миланската област; нищо не се полага на ерцхерцог Йозеф, най-големия син на Леополд, наследника на Империята.

След като съдбата на част от Европа и на половината Америка бива определена по този начин, Луи обещава и договаря покрай делбата да се откаже от пълното наследяване на Испания: дофинът обещава и подписва същото. Франция смята, че ще спечели владения; Англия и Холандия предполагат, че укрепват спокойствието в част от Европа: всички тия политически кроежи си остават напразни. Когато умиращият бавно крал научава, че още докато е жив разкъсват неговата монархия, той е възмутен. Очакването е при тази новина той да обяви за свой наследник или император Леополд, или някой син на императора, че ще го възнагради, задето не е взел участие във въпросната делба, че заради величието и интересите на австрийския дом ще остави завещание. Действително той оставя такова; само че за втори път обявява същия баварски принц за единствен наследник на всички владения (ноември 1698 г.). Испанската нация, опасяваща се единствено от разпада на монархията, приема възторжено разпореждането; като че ли в резултат трябва да настъпи мир. Тази надежда е също тъй напразна, както и договорът за делбата: баварският принц[8], посочен за крал, умира в Брюксел (6 февруари 1699 г.).

За тази преждевременна смърт несправедливо бива обвинен австрийският дом единствено поради предубеждението, че престъпленията се извършват от онези, които имат полза от тях. Отново се завъртат интриги в двора в Мадрид, както и във Виена, във Версай, Лондон, Хага и Рим.

Луи XIV, крал Уилям и генералните щати отново правят предполагаемо разпределение на испанската монархия (март 1700 г.). Те предлагат на ерцхерцог Карл, по-малкия син на императора, частта, подготвена преди това за наскоро умрялото дете. Синът на Луи XIV трябва да получи Неапол и Сицилия, както и всичко, обещано му при първото споразумение.

Миланската област се дава на херцога на Лотарингия; самата Лотарингия, тъй често завладявана и връщана обратно от Франция, трябвало да бъде присъединена към нея завинаги. Този договор, който предизвиква политически ходове от страна на всички владетели както за да бъде подкрепен, така и за да му бъде попречено, се оказва също тъй безполезен, както и първият. Европа отново бива излъгана в своите очаквания, както се случва почти винаги.

Императорът, комуто е предложено да подпише въпросния договор за делба, не се съгласява с него, понеже се надява да грабне цялото наследство. Кралят на Франция е нетърпелив той да бъде подписан и очаква развитието на събитията в състояние на несигурност. Когато това ново оскърбление става известно в мадридския двор, кралят за малко не издъхва от огорчение, неговата съпруга кралицата изпада в такъв яростен гняв, че разбива мебелите в покоите си, най-вече огледалата и другите украшения, доставени от Франция: до такава степен страстите са неизменни във всички съсловия! Тези въображаеми делби, тези интриги, тези караници крият единствено лични интереси: нищо не зависи от испанската нация; никой не се допитва до нея; изобщо не става дума да се узнае какъв крал би желала тя. Предложено е събрание на las cortes, генералните щати — ала Карлос потръпва само при споменаването за тях.

Тогава този злощастен владетел, комуто било писано да умре в цветуща възраст, решава да остави всичките си владения на ерцхерцог Карл, племенник на съпругата му, втори син на император Леополд. Не се осмелява да ги остави на по-големия син, до такава степен всички умове се стремят да постигнат някакво равновесие, до такава степен си е представял как цяла Европа ще се надигне с оръжие от страх, че Испания, Мексико, Перу, огромните индийски области, Империята, Унгария, Ломбардия ще се озоват в едни и същи ръце! Той замолил император Леополд да изпрати своя втори син Карл в Мадрид начело на десетхилядна войска, ала нито Франция, нито Англия, нито Холандия, нито Италия са били склонни да понесат това: всички желаели да има делба. Императорът не искал да праща сам своя син да се оправя с испанското правителство и нямало как да изпрати там десет хиляди души: решил просто да пораздвижи войски от Италия, за да си подсигури тази част от владенията на испанската монархия. Вследствие на сблъсъка на интереси при двамата велики крале се случило онова, което се случва всекидневно при частни лица заради дребни поводи: кавга, изпадане в ярост; германската гордост възмутила кастилската надменност. Графиня Фон Перлипц, която била най-влиятелна пред съпругата на смъртноболния крал, отблъсквала лицата в Мадрид, които трябвало да привлича, а виенското правителство още повече ги отвращавало с надменността си.

Младият ерцхерцог, станал впоследствие император Карл VI, винаги наричал испанците с едно оскърбително прозвище: тогава научил защо високопоставените хора трябва да си мерят приказките. Един епископ от Лерида, пратеник на Мадрид във Виена, недоволен от германците, дочул за тази работа, раздул я в посланията си и сам написал още по-оскърбителни неща за австрийските управници, сравнено с епитетите на ерцхерцога за испанците. Той казвал: „Министрите на Леополд разсъждават с умове като рогата на козите из моя край: нищожни, корави и гърчави.“ Съдържанието на писмото се разчуло. Епископът от Лерида бил отзован; при завръщането си в Мадрид той още повече увеличил омерзението на испанците спрямо германците.

Австрийските ръководители възмущавали мадридския двор, докато маркиз Д’Аркур, впоследствие херцог, тогава посланик на Франция, печелел всички сърца с блясъка си, с компетентността си и с огромното умение да се харесва. Отначало той бил посрещнат твърде зле от мадридския двор, но изтърпял лошите обноски, без да се оплаква: изминали три месеца, докато го допуснали на аудиенция при краля[9]; той използвал това време, за да печели симпатии. Тъкмо той най-напред преобърнал в положително отношение неприязънта, която испанската нация изпитвала спрямо френската още от времето на Фернандо Католически; сдържаността му подготвила времената, в които Франция и Испания достигнали отново до онази взаимовръзка, която ги обединявала преди въпросния Фернандо: „от корона към корона, от народ към народ, от човек към човек“. Той убедил испанския двор да обикне френския дом, а управниците — да не наблягат на отказите на Мария Тереза и Анна Австрийска, както и самия Карлос II да търси сближаващото между неговия род и рода на Бурбоните. Така се превърнал в първи фактор за голямата промяна в тамошното правителство и в умовете — ала този обрат настъпил по-после.

Императорът умолявал и заплашвал; кралят на Франция изтъквал своите права, но не се осмелявал да поиска цялото наследство за някой от своите внуци — само ласкаел болника. Маврите били обсадили Сеута: маркиз Д’Аркур мигновено предложил на Карлос кораби и войски, от което той несъмнено бил трогнат; неговата съпруга кралицата обаче се стреснала, изплашила се да не би мъжът й да бъде прекадено признателен и нелюбезно отхвърлила помощта.

Мадридският съвет все още не бил взел никакво решение, а Карлос II вече го зовял гробът и все тъй нямал изградено ясно мнение. Император Леополд се засегнал и отзовал своя посланик, граф Фон Харах; скоро обаче пак го изпратил в Мадрид и надеждите на австрийския дом нараснали отново. Кралят на Испания писал на императора, че ще избере за свой наследник ерцхерцога. Кралят на Франция на свой ред отправил заплаха — събрал войски по границата с Испания, а самият посланик маркиз Д’Аркур бил отзован и назначен да я командва. В Мадрид останал само един пехотен офицер, бивш секретар в посолството, и той бил натоварен с важните въпроси, както обяснява маркиз Дьо Торси. Под последователните заплахи на претендентите за наследството му смъртноболният владетел виждал как кончината му ще доведе до война, как земите му ще бъдат разпокъсани и краят му наближавал без утеха, без яснота, сред несекващи вълнения.

При тази жестока криза кардинал Портокареро, архиепископ на Толедо, граф Де Монтерей и други испански грандове решили да спасят страната. Те се събрали, за да предотвратят разпада на монархията. Държавният интерес в мислите им бил пробуден от омразата към германските управници и се оказал в услуга на Франция, без тя дори да има представа за това. Те убедили Карлос II да предпочете внук на Луи XIV вместо някакъв далечен принц, който нямало да разполага със сили, за да ги защити. Така не се отивало против тържествените откази на майката и на съпругата на Луи XIV от испанската корона, тъй като те били предизвикани от нежеланието най-възрастните им потомци да съберат при своето властване двете кралства, а така не се избирал най-възрастен потомък: същевременно се въздавала правда на правото по кръвна линия; това означавало испанската монархия да оцелее, без да бъде поделена. Кралят грижливо се допитал до богослови, които подкрепили мнението на съвета; макар да бил болен, писал собственоръчно до папа Инокентий XII да го осветли по въпроса. Папата, който възприемал отслабването на австрийския дом като възможна свобода за Италия, писал на краля, че „испанските закони и добруването на християнството изискват да се отдаде предпочитание на френския дом“. Писмото на папата било датирано от 16 юли 1700 г. Той се отнесъл към въпроса на съвестта на владетеля като към държавен въпрос, докато кралят на Испания бил превърнал животрептящия за държавата въпрос във въпрос на своята съвест.

Луи XIV бил уведомен за гореизложеното от кардинал Де Янсон, който тогава живеел в Рим: в това се изразявало цялото участие на версайския кабинет спрямо събитието. Половин година била изминала, откакто нямало френски посланик в Мадрид: това може би било грешка, ала може би тъкмо тази грешка довела испанската монархия до решението да бъде предадена на френския дом. Кралят на Испания съставил трето завещание, което дълго минавало за единствено, и предоставил всичките си владения на херцог Д’Анжу[10]. За полагането на подписа бил използван момент, в който съпругата му не била при него. Така приключила цялата интрига.

Европа сметнала, че това завещание на Карлос II е било продиктувано от Версай. Умиращият крал се бил съобразил единствено с интересите на кралството си, с желанията на своите поданици, та дори и с техните опасения; кралят на Франция бил придвижил войски към границата, за да си осигури част от наследството, а ето че изправеният пред смъртта монарх взимал решение да му остави всичко. Истина си е, че славата на Луи XIV и представата за могъществото му се оказали единствените сили, спомогнали за тази превратност.

След като дал подписа си за провала на своя род и за чест на френския, Карлос Австрийски страдал още месец и си отишъл най-сетне на трийсет и девет години (1 ноември 1700 г.); така приключил тягостният му престой на трона. За да осветлим човешката природа, не е ненужно да споменем, че няколко месеца преди своята смърт този владетел разпоредил да бъдат отворени гробниците на баща му, на майка му и на първата му съпруга Мари Луиз Д’Орлеан в Ескориала, тъй като имало опасения, че и те, и той са били отровени. Целунал останките от телата им — било поради примера на някогашните испански крале, било защото е искал да свикне с ужаса на смъртта, било защото тайно суеверие го е подтиквало да смята, че като отвори тези гробове, ще забави часа, когато ще трябва да го отнесат в неговия гроб.

Този монарх бил и телесно, и умствено слаб — слабостта му се била разпространила и върху владенията му. Такава е съдбата на монархиите — благополучието им зависи от характера на един-единствен човек. Карлос бил отгледан в такова пълно невежество, че когато французите били обсадили Моне, смятал, че населеното място принадлежи на английския крал. Той нямал и представа къде е Фландрия, нито пък какво във Фландрия е негово. Кралят оставил на херцог Д’Анжу, внук на Луи XTV, всичките си владения, без да е наясно какво му оставя.

Завещанието му било толкова тайно, та граф Фон Харах, посланик на императора, продължавал да си мисли, че ерцхерцогът е признат за наследник. Той дълго чакал да приключи заседанието на разширения състав на съвета, проведено незабавно след смъртта на краля. Херцог Де Абрантес се приближил до него с разтворени обятия; посланикът в този миг не се съмнявал, че ерцхерцогът е станал крал, а ето че херцог Де Абрантес го целунал с думите: Vengo a despedirme de la casa de Austria („Дошъл съм да се сбогувам с австрийския дом.“).

Така подир двеста години, прекарани във войни и преговори относно отделни граници с испанските владения, френският дом отведнъж получил с едно драсване на перо цялата монархия без договори, без интриги, без дори да е имало надежда за такова наследство. Сметнахме, че е наш дълг да изложим простата истина за един факт, досега замъглявана от множество министри и историци, подведени от своите предразсъдъци, а и от привидността, която нерядко заблуждава. Всички приказки в безброй томове относно пръснатите от маршал Д’Аркур пари, относно подкупването на испански министри, за да бъде подписано завещанието, представляват политически лъжи и популярни недомислици. Избирайки за свой наследник внука на един крал, тъй дълго оказвал се негов неприятел, владетелят на Испания непрестанно е мислел за последствията при представата за едно общоприето равновесие. Херцог Д’Анжу, внук на Луи XIV, бива призован да поеме Испания единствено защото не би могъл да владее Франция; и предното завещание, пренебрегнало непреките потомци с кръвта на Луи XIV, което посочвало ерцхерцог Карл, станал впоследствие император Карл VI, изрично упоменавало, че в никакъв случай Империята и Испания не бива да бъдат едновременно подвластни на един-единствен владетел.

Луи XIV можел и тепърва да се придържа към договора за делбата, който бил добър за Франция; можел и да се съгласи със завещанието, което давало предимство на неговия род. Със сигурност казусът бил разискван на извънредно заседание на съвета. Канцлерът Дьо Поншартрен и херцог Дьо Бовилие изразили мнението, че следва да се спази договорът; те имали предвид опасността от бъдеща нова война — Луи също я виждал, но по навик не се стряскал. Той приел завещанието. На излизане от съвета срещнал принцесите Дьо Конти и госпожа херцогинята. Попитал с усмивка: „Е, какво бихте решили?“ Не дочакал отговора, а добавил: „Каквото и да реша аз, зная, че ще понеса упреци.“[11]

Колкото и ласкателства да се отправят към кралете, те винаги биват подлагани и на критика — дори кралят на Англия бил укоряван от своя парламент, а и министрите му били преследвани заради договора за делба. Англичаните, макар да са най-разсъдливи измежду народите, губят своята разсъдливост в яростта на предубежденията — те роптаели и срещу Уилям, задето бил участвал в договора, и срещу Луи XIV, който не го спазил.

Отначало Европа сякаш се вцепенила от изненада и безсилие, съзирайки испанската монархия подчинена на Франция, след като от триста години двете страни си съперничели. Луи XIV сякаш бил най-щастливият и най-могъщият монарх на земята: на шейсет и две години имал многобройно потомство, а един от внуците му щял да управлява под неговите заповеди Испания, Америка, половин Италия и Нидерландия. Първоначално императорът се осмелил само да изрази неодобрение.

Петдесет и две годишният крал Уилям, който вече бил болнав и изнемощял, сякаш не бил опасен враг: за да поведе война, трябвало да получи съгласието на своя парламент, а Луи XIV бил изпратил в Англия пари и се надявал с тях да предразположи доста парламентарни представители. Уилям и Холандия не били достатъчно силни, за да се възпротивят, и писали на Филип (Фелипе) V[12], все едно вече бил законен крал на Испания (февруари 1701 г.). Луи XIV разчитал на избирателя на Бавария, баща на младия, покоен вече княз, посочен преди за крал. Въпросният избирател, който бил губернатор на Нидерландия от името на последния крал Карлос II, внезапно подсигурил на Фелипе V влиянието над Фландрия, а през своето княжество — и път към Виена за френските войски, ако императорът си позволи да обяви война. Избирателят на Кьолн, брат на избирателя на Бавария, бил не по-малко силно обвързан от брат си с Франция; двамата владетели явно имали право, тъй като Бурбоните изглеждали несравнимо по-силни. Херцогът на Савоя, който вече бил тъст на принца на Бургундия, щял да стане тъст и на краля на Испания: нему се падало да ръководи френските войски в Италия. Нямало опасения, че бащата на херцогинята на Бургундия и на кралицата на Испания ще вземе да обявява война на двамата си зетьове.

Херцогът на Мантуа, чийто първи министър се бил продал на Франция, също се продал и приел в Мантуа френски гарнизон. От Милано признали безусловно внука на Луи XIV. Дори Португалия, вечният враг на Испания, първоначално застанала на нейна страна. Изобщо от Гибралтар до Антверпен, от Дунав до Неапол сякаш всичко принадлежало на Бурбоните. Кралят бил толкова горд от това благополучие, че заявил на херцог Дьо Ларошфуко във връзка с направените от императора предложения дословно следното: „Те ще ви се сторят дори по-нагли, отколкото са ви ги описвали.“[13]

Септември 1701 г. Крал Уилям, до гроб враг на величието на Луи XIV, обещал на императора, да вдигне заради него на оръжие Англия и Холандия; въвлякъл в своите интереси и Дания; най-накрая подписал в Хага споразумението за съюз против френския дом. Кралят не се удивил кой знае колко; той разчитал на разделението, което пръснатите от него пари трябвало да предизвикат в английския парламент, както и на обединените сили на Франция и на Испания, и явно не се опасявал от враговете си.

Тогава Джеймс умрял в Сен Жермен (16 септември 1701 г.). От благоразположение и поради политически съображения Луи можел да не бърза да признава Уелския принц за крал на Англия, Шотландия и Ирландия, след като бил признал Уилям с Рисвикския договор. Чисто великодушие го подтиквало веднага да утеши сина на крал Джеймс с чест и титла, каквито клетият му баща бил имал до смъртта си и които въпросният Рисвикски договор не му бил отнел. Всички в съвета били против: особено херцог Дьо Бовилие красноречиво и силно изтъкнал какви военни бедствия могат да настъпят заради това опасно великодушие. Той отговарял за възпитанието на херцога на Бургундия и във всичко бил на мнението на наставника на принца, известния архиепископ на Камбре[14], тъй прочут с човечността, която проповядвал спрямо принципите на управлението и с предпочитанието, което отдавал на интересите на народа за сметка на величието на кралете. Маркиз Дьо Торси добавил политически наставления към онова, което херцог Дьо Бовилие бил заявил като гражданин: той отбелязал, че не бива английската нация да бъде дразнена с прибързана постъпка. Луи възприел единодушното мнение на своя съвет и било взето решение синът на Джеймс II да не бъде признаван за крал.

Същия ден вдовицата на Джеймс Мария ди Модена се явила в покоите на госпожа Дьо Ментьонон, за да разговаря с Луи XIV. През сълзи тя го убеждавала да не оскърбява нейния син, нея и паметта на един закрилян от него крал, като отказва една титла — единствена останка от отлетялото величие: на нейния син винаги били отдавани почести като на Уелски принц, следователно подир смъртта на баща му трябвало да се отнасят с него като с крал; крал Уилям нямало да се ядоса, стига да го оставят да упражнява своето узурпаторство. Тя подсилила своите разсъждения, позовавайки се на славата на Луи XIV: независимо дали щял да признае сина на Джеймс II, англичаните пак щели да бъдат против Франция и щяло да му остане само мъчителното чувство, че е пожертвал великодушието си заради напразни съображения. Мнението и сълзите предизвикали подкрепата на госпожа Дьо Ментьонон. Кралят се поддал на първоначалното си убеждение — да подкрепя според силите си низвергнатите владетели: така Джеймс III бил признат в деня, когато съветът взел решение, че няма да бъде признат.

Маркиз Дьо Торси често е споменавал този забележителен анекдот. Не го излага в ръкописните си спомени, тъй като — според собствените му думи — смятал, че не е много почетно за неговия господар как две жени са го накарали да промени положение, прието от собствения му съвет. Някои англичани[15] са ми казвали, че може би без тази постъпка парламентът е нямало да избира между Бурбоните и австрийците, ала признаването за техен крал на един принц в изгнание е било възприето като оскърбление към нацията и като опит за деспотизъм спрямо цяла Европа. Напътствията, които лондонското кметство дава на своите представители, са резки:

„Кралят на Франция си назначил вицекрал, давайки титла като на наш владетел на някакъв самозван уелски принц: твърде жалко би било нашето положение, ако бихме били управлявани по волята на владетел, използвал желязо, огън и галери, за да унищожи протестантите в своите владения; дали той ще е по-човечен спрямо нас, отколкото спрямо собствените си поданици?“

Уилям се изказва също силно пред парламента. Новият крал Джеймс бива обявен за държавен предател: срещу него е формулирана призовка като за attainder — сиреч той е осъден на смърт като своя дядо; въз основа на тази призовка за главата му впоследствие е обявена награда. Такава е била съдбата на този несретен род, който още имало да търпи нещастия. Трябва да се признае, че така против великодушието на краля на Франция е подходено варварски.

Твърде правдоподобно е, че Англия във всички случаи е щяла да се опълчи срещу Луи XIV — дори той да бе отказал на сина на Джеймс II пустословната кралска титла. Попадането на испанската монархия под волята на неговия внук почти сигурно би настроило против него морските сили. Неколцината подкупени членове на парламента е нямало да успеят да спрат народната буря. Остава си неясно дали госпожа Дьо Ментьонон не е била по-права от целия съвет и дали Луи XIV не е действал основателно в съответствие с извисеността и чувствителността на своята душа.

Начало на войната дал император Леополд още през пролетта на 1701 г. в Италия. Италия винаги е била ценена най-високо от императорите. Там е най-лесно да се действа с оръжие откъм Тирол и през Венетия; макар и привидно неутрална, Венеция била по-скоро на страната на австрийския дом, а не на Франция. Впрочем тя била задължена от договори да пропуска германски войски и нямало причини да не спазва тези договори.

За да нападне Луи XIV откъм Германия, императорът чакал германските владения да се раздвижат в негова полза. Той разполагал със свои хора и с привърженици в самата Испания, но нямало как те да се задействат, ако някой от синовете на Леополд не отидел там да ги оглави — а синът на императора можел да отиде там единствено с помощта на флотите на Англия и на Холандия. Крал Уилям настоявал да се побърза. Умът му бил насочен към действия повече от всякога, макар тялото да било безсилно и почти безжизнено — бил неуморен не толкова, за да служи на австрийския дом, колкото, за да принизи Луи XIV.

В началото на 1702 г. той трябвало да застане начело на войските си, ала смъртта го застигнала, без да може да изпълни своя замисъл. Паднал от кон и това допълнително накърнило немощните му органи — починал от лека треска. Умрял, без да отговори нищо на английските свещеници, които стоели до ложето му и прославяли своята религия, и единственото му безпокойство било заради събитията в Европа.

Подир него останала славата на голям политик, макар да не бил особено популярен, и на опасен пълководец, макар да бил изгубил много битки. Той винаги спазвал умереност в поведението си, възбуждал се само при сражение и управлявал спокойно Англия единствено защото не пожелал абсолютна власт. Знае се — наричали го щатхалтер на англичаните и крал на холандците. Знаел всички европейски езици, без да говори приятно нито един от тях, като разумът му бил насочен към разсъждения, а не към въображение. По характер във всичко бил противоположност на Луи XIV[16]: мрачен, затворен, строг, сдържан и мълчалив — докато Луи е бил приветлив. Мразел жените, докато Луи ги обичал. Луи водел войните като крал, а Уилям — като войник. Бил се сражавал с великия Конде и с Люксембург, като при Сенеф победата не била нито на негова страна, нито на страната на Конде, успял да пообърне пораженията при Стеенкерк и Нервенд; бил не по-малко горд от Луи XIV, ала гордостта му била някак тъжна и меланхолична, повече отблъскваща, отколкото внушителна. Изящните изкуства процъфтели във Франция благодарение на нейния крал, а в Англия били пренебрегнати, там политиката била твърда и напрегната, съобразно с гения на владетеля.

Онези, които смятат достойнството да защитаваш отечеството си и предимството да придобиеш кралство без ни най-малко естествено право, да се задържиш в него, без да бъдеш обичан, да управляваш Холандия като суверен, без да я поробваш, да си бил олицетворение на устрема и водач на половин Европа, да си се проявил като пълководец и да имаш качествата на войник, да не си преследвал никого заради неговата религия, да си презирал всички човешки суеверия, да си бил с простичък, скромен нрав — те със сигурност биха нарекли „Велики“ Уилям, а не Луи. Онези, които биват възхитени от удоволствията и сиянието на един блестящ двор, от великолепието, от закрилата на изкуствата, от старанието за общественото добруване, от пристрастеността към славата, от управленската дарба, които остават поразени от високомерието, позволило на министри и пълководци да добавят провинции към Франция само по изречената заповед на своя крал, които се удивляват как една-едничка страна се е опълчвала срещу толкова велики сили, които уважават повече един крал на Франция, съумял да предаде Испания на своя внук, вместо зетя, свалил от престола своя тъст, и най-сетне, които се възхищават повече на закрилника, а не на гонителя на крал Джеймс — те ще предпочетат Луи XIV.

[1] Джаноне, твърде известен със своята „История на Неапол“ твърди, че тези камари се намирали в Турне. Той често се заблуждава относно дела, несвързани с неговата страна. Казва например че в Неймехен Луи XIV бил сключил мир с Швеция. Тъкмо напротив — Швеция е била негов съюзник. — Б.а. ↑

[2] Франц I, съпругът на Мария Терезия. — Б.фр.изд. ↑

[3] Остров Закинтос. — Б.пр. ↑

[4] Карловци (днес във Войводина). — Б.пр. ↑

[5] Бил е на осемнайсет; Волтер сам го пише в своята „История на Карл XII“. — Б.фр.изд. ↑

[6] Вж. „Мемоари на Торси“, том I, стр.52. — Б.а. ↑

[7] Авторът на „Векът на Луи XIV“ бе вече описал тези подробности, които бяха нови и интересни, дълго преди да излязат наяве мемоарите на маркиз Дьо Торси; въпросните спомени най-сетне напълно потвърдиха всички факти, изложени в настоящия труд. — Б.а. ↑

[8] Йозеф Фердинанд Леополд, роден на 27 октомври 1692 г. Ужасните слухове, разпространявани относно смъртта на княза избирател на Бавария, днес се преповтарят единствено от жалки, безсъвестни и безсрамни писачи, които не познават света, работят единствено за да преуспеят поръчителите им, било то издатели или лица, занимаващи се с политика. В т.нар. „Мемоари на госпожа Дьо Ментьонон“ том V, стр.6, четем следното: „Виенският двор, неизменно воден от макиавелистични разсъждения, е заподозрян, че посредством отровителите си поправя грешките на своето управление.“ Покрай това изречение излиза, че виенският двор винаги е разполагал с официални отровители, както например с привратници и носачи. Дълг е за всеки да отбелязва подобни непочтени твърдения и да се бори против такива клеветнически мнения. — Б.а. ↑

[9] Според Рьобуле посланикът веднага бил великолепно посрещнат. Той го хвали за одеждите му, за прекрасната позлатена каляска, а Негово Величество го бил приел ласкаво. В своите съобщения обаче маркизът признава, че изобщо не са били учтиви към него, че видял краля само за миг в извънредно тъмно помещение, осветено само от две свещи, за, да не би да забележи колко близко до смъртта е владетелят. Също и мемоарите на Торси доказват, че няма нищо вярно в казаното от Рьобуле, Лимиерс и останалите историци относно тези изключителни събития. — Б.а. ↑

[10] Според някои спомени излиза, че кардинал Портокареро заставил умиращия крал да подпише това завещание; те цитират дълга реч, с която бил предразположил монарха; виждаме обаче, че всичко е било подготвено и уредено още от месец юли. Пък и кой би могъл да знае какво е казал кардинал Портокареро на краля, докато са били насаме? — Б.а. ↑

[11] Във Франция се гледа с презрение на тъй наречените „Мемоари на госпожа Дьо Ментьонон“, но е редно да изтъкнем пред чужденците, че всичко, написано там относно завещанието, е лъжа. Според автора, когато испанският посланик съобщава на Луи XIV последната воля на Карлос II, кралят отговорил: Ще видя. Със сигурност кралят не е давал подобен странен отговор — маркиз Дьо Торси заявява, че посланикът на Испания получил аудиенция при Луи XIV чак след заседанието на съвета, приел завещанието.

Тогавашният ни представител в Испания се наричал Блекур, а не Белкур. Изречените от краля слова пред посланик Кастел дос Риос, цитирани в „Мемоари на Ментьонон“, съществуват единствено във въпросния роман. — Б.а. ↑

[12] Оттук нататък внукът на Луи XIV ще бъде наричан Фелипе V, както си остава в историята на Испания. — Б.пр. ↑

[13] Така поне се казва в ръкописните мемоари на маркиз Дьо Данжо. Те са недостоверни понякога. — Б.а. ↑

[14] Става дума за Фенелон. — Б.пр. ↑

[15] Между тях е милорд Болингброук, чиито мемоари впоследствие потвърждават изнесеното от автора на „Века“ (вж. неговите „Писма“, том II, стр.56)… Така смята и господин Дьо Торси в своите „Мемоари“. На страница 161, том I, първо издание, той казва: „Решението на краля да признае Уелския принц като крал на Англия промени желанията на голяма част от нацията, която несъмнено се стремеше да съхрани мира.“ В своите „Писма“ лорд Болингброук отбелязва, че Луи XIV признава претендента поради неуместна женска намеса. Покрай тези свидетелства виждаме колко точно авторът на „Векът на Луи XIV“ се е стремил към истината и колко откровено я е изразил. — Б.а. ↑

[16] На Уилям се приписват думите: „Кралят на Франция не би трябвало да ме мрази; аз му подражавам в много неща, боя се от него заради много неща и му се възхищавам за всичко.“ В това отношение се цитират „Мемоарите на Данжо“. Не помня да съм прочел подобни слова там: те не отговарят нито на характера, нито на стила на крал Уилям. Не са изложени в нито едни спомени относно този владетел и не е възможно той да е твърдял, че подражава на Луи XIV, след като и нравът, и вкусовете, и поведението му са били във всичко напълно противоположни спрямо този монарх. — Б.а. ↑

Глава XVIII.
Незабравима война за наследството на испанската монархия. Действия на министрите и пълководците до 1703 г.

Подир Уилям III на трона се възкачва принцеса Ан, дъщеря на крал Джеймс и на дъщерята на Хайд[1], адвокат, станал канцлер, един от великите мъже на Англия. Тя била омъжена за датския принц, който си останал само неин пръв по значение поданик. Още щом се оказала кралица, тя възприела всички решения на Уилям, макар да била официално скарана с него. Тези решения били волята на нацията. Другаде кралете налагат своите виждания на слепи народи; в Лондон един крал е длъжен да следва вижданията на своя народ.

Целта на Англия и на Холандия да настанят, ако е възможно, на испанския престол ерцхерцог Карл, син на императора, или поне да окажат съпротива на Бурбоните, може би си заслужава внимание от страна на бъдните векове. Що се отнася до Холандия, тя можела да поддържа сто и две хиляди души войска — било то в гарнизони или за участие в кампании. Обширната испанска монархия почти в никакъв случай не можела да събере толкова при тогавашните обстоятелства. Една провинция, населена от търговци, поробена почти напълно за два месеца преди трийсет години, била по-боеспособна от господарите на Испания, Неапол, Фландрия, Перу и Мексико. Англия обещавала да прати четирийсет хиляди души, без да се брои флотата. При всички съюзи става тъй, че в крайна сметка участието е по-непълноценно от обещаното: обратно, през втората година Англия осигурила петдесет хиляди човека вместо четирийсет хиляди, а към края на войната успявала да поддържа както свои, така и съюзнически войски по границите на Франция, в Испания, в Италия, в Ирландия, в Америка, както и във флотата, в размер на близо двеста хиляди души сухопътни и морски сили; това е почти невероятен разход, като се има предвид, че самата Англия е колкото една трета от Франция, а не е имала и половината от нейните пари в обращение; този разход обаче ще е правдоподобен за онези, които знаят какво са търговията и кредитът. Англичаните винаги са били движещата сила на този съюз: холандците неусетно намалили своя принос — в края на краищата републиката на генералните щати си е просто знаменито търговско предприятие, докато Англия е плодородна страна, пълна с умели и войнствени хора.

Императорът трябвало да изкара деветдесет хиляди човека, без да се броят имперските помощи, както и съюзниците, които се надявал да откъсне от рода на Бурбоните; и все пак внукът на Луи XIV вече мирно управлявал от Мадрид, а в началото на този век Луи бил на върха на своята мощ и слава. Ала онези, които били по-наясно с властническите среди в Европа, и особено във Франция, вече се опасявали, да не би да настъпят обрати. Отслабена при управлението на последните крале с кръвта на Карл V, Испания била още по-немощна при първите дни на управлението на един Бурбон. Австрийският дом разполагал с привърженици в доста провинции на тази монархия; Каталуния сякаш била склонна да се опълчи срещу новото иго и да се предаде на ерцхерцог Карл. Изглеждало невъзможно Португалия да не се присъедини рано или късно към австрийския дом: явният й интерес бил да поддържа при испанците, нейни непреклонни врагове, една гражданска война, от която Лисабон можел единствено да спечели. Херцогът на Савоя, едва-що станал тъст на новия крал на Испания, свързан с Бурбоните кръвно и посредством договори, като че ли бил вече недоволен от своите зетьове: петдесет хиляди екюта месечно, впоследствие нараснали до двеста хиляди франка, май не му се стрували достатъчно предимство, за да остане на тяхна страна; той вече поглеждал най-малко към мантуанската област Монферато и към част от миланската област. Високомерието, с което се обръщали към него френските пълководци, както и ръководните версайски кръгове, го изпълвали с основателни опасения, че ще се окаже съвсем незначителен за двамата си зетьове, които били отвсякъде съседи на неговите владения. Вече се бил отказал внезапно от Империята заради Франция; възможно било при такова неуважително отношение откъм Франция да се отдели от нея при пръв удобен случай.

Колкото до двора на Луи XIV и до неговото кралство, изтънчените умове съзирали вече в тях промяна, каквато по-неизтънчените отбелязват едва с настъпването на упадъка. Кралят бил навършил шейсет години, бил по-необщителен и нямал същия усет към хората; той наблюдавал нещата твърде отдалеч, очите му не били тъй зорки, а и били навикнали на продължителното благополучие. При всичките си достойни качества госпожа Дьо Ментьонон нямала нито сили, нито смелост, нито необходимата душевна нагласа, за да поддържа величието на една държава. Тя съдействала министерството на финансите през 1699 г. и военното министерство през 1701 г. да се озоват под опеката на нейния довереник Шамияр, който бил почтен, но не особено годен за министър, и бил допаднал на краля със скромността си, докато се занимавал с просветното учреждение в Сен Сир. При цялата си външна скромност за съжаление той сметнал, че ще съумее да се справи с двойния товар, който Колбер и Лувоа едвам били успели да издържат. Разчитайки на собствения си опит, кралят вярвал, че ще може да ръководи успешно своите министри. Подир смъртта на Лувоа той бил казал на крал Джеймс: „Изгубих един добър министър, но и вашите, и моите дела няма да пострадат.“ Когато избрал Барбезийо да наследи Лувоа във военното министерство, му заявил: „Обучих вашия баща, ще обуча и вас.“ Почти същото рекъл и на Шамияр. Един крал, работил тъй дълго и тъй успешно, сякаш имал право да говори така, ала увереността в собствената му съобразителност го подвеждала.

Колкото до пълководците, които надзиравал, често ги смущавал с точни заповеди като някакви посланици, които не бивало да се отклоняват от нарежданията. Ръководел действията по кампанията с Шамияр от кабинета на госпожа Дьо Ментьонон. Ако някой пълководец искал да предприеме значителна стъпка, често трябвало да иска разрешение за това посредством куриер, който при завръщането си заварвал положението изтървано, а пълководеца — нерядко победен[2].

Докато Шамияр бил министър, непрестанно се раздавали военни постове и награди. Разрешено било на твърде много младежи да купуват полкове, след като били почти деца — при неприятелите начело на полк се заставало подир двайсетгодишна служба. Тази разлика силно се почувствала неведнъж, когато опитен полковник можел да спести неприятностите. Кръстовете „Свети Луи“ — награда, измислена от краля през 1693 г., — които били мечта за офицерите, започнали да се продават веднага щом Шамияр станал министър. Можело да се купят във военните канцеларии срещу петдесет екюта. Военната дисциплина, основополагаща за службата и спазвана желязно при Лувоа, била пагубно отслабена: ротите оставали непопълнени, та дори местата на полковите офицери. Безредието се получавало поради леснината за договаряне с проверяващите и поради разсеяността на министъра. Оттук произтичали несъобразности, които при равнопоставени обстоятелства неизбежно водели до загуба на битки. За да бъде разтеглен фронтът, колкото при неприятеля, трябвало слаби батальони да се противопоставят на многочислени батальони. Складираните резерви вече не достигали, не били и налице в нужните срокове; качеството на оръжията спаднало. Затова онези, които имали представа с какви пълководци ще се сблъсква Франция, били изпълнени с опасения за нея дори при първите победи, уж заложили пред Франция най-големи успехи[3].

Първият пълководец, поставил под въпрос преимуществото на Франция, бил французин; редно е да представяме като такъв принц Ойген (Йожен), макар да е внук на херцога на Савоя Карло Емануеле. Баща му, граф на Соасон, живее във Франция като армейски офицер наместник, губернатор е на Шампан и се жени за Олимпия Манчини, една от племенничките на кардинал Мазарини. От този брак, впрочем нещастен, в Париж се ражда благородникът, оказал се впоследствие тъй опасен за Луи XIV, когото бегло е познавал през младостта си. Първоначално във Франция той е кавалер Дьо Каринян. После носи бялата якичка като абат на Савоя. Твърди се, че поискал полк от краля и бил унизително смъмрен покрай отказа. Понеже не можел да преуспее при Луи XIV, отишъл да служи при императора против турците още през 1683 г. Двамата принцове Дьо Конти се присъединили към него през 1685 г. Кралят наредил на принцовете Дьо Конти и на всички, устремили се натам заедно с тях, да се завърнат; абатът на Савоя единствен не се подчинил[4]. Вече бил заявил, че се отрича от Франция. Когато научил това, кралят казал на придворните си: „Не ви ли се струва, че за мен е голяма загуба?“ Придворните го уверили, че абатът на Савоя е с помътен разсъдък и не го бива за нищо. Съдели за това по някои негови младежки простъпки, по които не бива да съдим за хората. Презреният от френския двор принц бил роден с качества, които водят до героизъм във войната и до издигане при мир: имал точен и възвишен разум, съчетан с необходимата смелост както в армията, така и в кабинетната работа. Подобно на всеки пълководец е правил грешки; те обаче не прозират покрай многобройните му подвизи. Той разтърсва величието на Луи XIV и отоманската мощ; той е сред водачите на Империята; както при победите, така и като министър проявява пренебрежение към разкоша и богатствата. Дори има вкус към литературата и според възможностите си я покровителства във виенския двор.

Тогава е на трийсет и седем години, има опит от успехите против турците и от неуспехите на имперските сили през последните войни, когато е служил срещу Франция.

Преминава в Италия през Трентино покрай призивите от Венеция заедно с трийсет хиляди души, при пълна свобода как да ги използва. Отначало кралят на Франция забранява на маршал Дьо Катина да пресича пътя на принц Ойген, било то за да не извършва пръв враждебни действия, което е лоша политика, след като тъй или иначе е тръгнал с оръжие, било то за да щади венецианците, далеч не толкова опасни, колкото германската армия.

Тази грешка на двора довежда до други грешки на Катина. Човек рядко успява, когато следва план, който не е негов. Впрочем знаем колко трудно е в тази набраздена от реки и потоци земя да се попречи на ловък враг да се придвижи. Принц Ойген съчетавал значими намерения с бързина и живост при изпълнението. Естеството на терена по бреговете на Адидже довело до сгъстяване на вражеската армия и до прекомерно разгръщане на френската. Катина искал да удари неприятеля, ала няколко офицери наместници се възпротивили, захванали да заговорничат против него: той проявил слабост, не му се подчинили — умереността на неговия нрав го накарала да сбърка до такава степен. Ойген пробил най-напред позициите при Карпи край Канал Бианко, където отговарял Сен Фремон, който не изпълнил както трябва заповедите на главнокомандващия и бил победен. Подир този успех германската армия овладяла местността между Адидже и Ада; тя навлязла в Бресан, а Катина отстъпил оттатък река Оглио. Немалко добри офицери одобрили това оттегляне, което им се сторило мъдро; тук трябва да се добави, че заради недоставените въпреки обещанието на министъра боеприпаси то било наложително. Придворните, особено онези, които се надявали да заемат мястото на Катина, очернили поведението му като недостойно за французин: маршал Дьо Вилроа уверил, че ще защити честта на нацията. Самочувствието, с което говорел, и хубавото отношение на краля към него подсигурили на този пълководец командния пост в Италия; въпреки победите си при Стафарда и Марсалия маршал Дьо Катина станал негов подчинен.

Маршалът херцог Дьо Вилроа, син на възпитателя на краля и израснал заедно с него, винаги се бил радвал на кралското благоразположение; бил взимал участие във всичките му кампании и във всички удоволствия: бил мъж с приятно и внушително лице, твърде храбър, твърде почтен, добър приятел, откровен в обществото, чудесен във всяко едно отношение[5]. Неприятелите му обаче твърдели, че като пълководец се отдава най-вече на честта и удоволствието да заповядва, а не на замислите на голям главнокомандващ. Упреквали го, че си остава твърд на своето мнение и не приема съвети от никого.

Той се прехвърлил в Италия да дава нареждания на маршал Дьо Катина и да дразни херцога на Савоя. Действително бил склонен да внушава убеждението си, че един фаворит на Луи XIV, при това начело на мощна армия, стои по-високо от един владетел: наричал го „господин Савойски“, отнасял се с него като с генерал на френска заплата, а не като към управник и господар на границите, които природата е издигнала помежду Франция и Италия. Приятелството на този владетел било необходимо, ала не достатъчно ценено. Според двора го задържал единствено страхът и за верността му се разчитало на френска армия, в която били включени — под непрестанно наблюдение — шест-седем хиляди бойци от Пиемонте. Маршал Дьо Вилроа се отнасял към него като към равен във всекидневието и като негов началник при издаването на нареждания. Херцогът на Савоя носел пустословната титла генералисимус — маршал Дьо Вилроа си бил такъв. Той заповядал да нападнат принц Ойген откъм позицията му при Киари край река Оглио (11 септември 1701 г.). Висшите офицери били преценили, че е против всички военни правила да се щурмува тази позиция поради твърде сериозни причини: тя не била значима, а била непристъпно укрепена; нищо не се печелело, ако бъде превзета, а ако бъдела изтървана, се губело предимството на успеха в кампанията. Вилроа казал на херцога на Савоя, че трябва да настъпи, и пратил адютант да предаде на маршал Дьо Катина неговата заповед за атака. Катина накарал да му повторят заповедта три пъти; после се обърнал към своите офицери и казал: „Ами хайде, господа, трябва да се подчиним.“ Поели към укрепените позиции. Херцогът на Савоя водел своите бойци и се сражавал като човек, доволен от Франция; Катина се стремял към собствената си гибел в боя и бил ранен; ала, макар да бил ранен, като видял, че кралската войска е отблъсната, а маршал Дьо Вилроа не издава заповед, се разпоредил за отстъпление; после напуснал армията и се явил във Версай да докладва за поведението си на краля, без да се оплаче от никого.

2 февруари 1702 г. Принц Ойген имал постоянно надмощие над маршал Дьо Вилроа. Най-сетне тъкмо посред зимата, когато маршалът спял спокойно в доста добре защитения град Кремона, разполагащ с грамаден гарнизон, бил събуден от изстрели на мускети. Станал бързо, метнал се на коня; озовал се срещу неприятелски ескадрон. Маршалът веднага бил пленен, изведен от града, без да си има понятие какво става в него и без да има представа защо събитията са се развили тъй странно. Принц Ойген бил вече в Кремона: един свещеник на име Бацоли, който служел в църквата „Санта Мария Нуова“, бил превел германските войници през един отточен канал; четиристотин бойци проникнали оттам в къщата на свещеника и мигновено изклали охранителите на двете порти: след като двете порти били разтворени, принц Ойген влязъл с четири хиляди души. Всичко това станало, без губернаторът испанец да се усети и преди маршал Дьо Вилроа да се събуди. Начинанието било подготвено тайно, сред пълен ред, протекло бързо и всички подробности били предвидени. Губернаторът испанец излязъл на улицата заедно с известен брой войници; бил убит с пушечен изстрел; всички висши офицери били умъртвени или пленени, с изключение на офицера наместник Ревел и на маркиз Дьо Прален. Случайността объркала плановете на принц Ойген.

Същия ден кавалер Д’Антраг трябвало да прави преглед в града на полка от Весо, който ръководел — в четири сутринта войниците вече се събирали в единия край на града точно когато принц Ойген се задавал откъм другия. Д’Антраг се спуснал по улиците с бойците: оказал съпротива, пресрещайки германците, и дал възможност на останалата част от гарнизона да се съвземе. Офицери и войници изпълнили улиците и площадите — нестройно, зле въоръжени, почти голи, без заповеди, без ред. Биели се объркани, оттегляли се, за да се укрепят в уличките и по площадите: два ирландски полка от гарнизона успели да спрат имперските сили. Едва ли някога град е бил атакуван тъй мъдро изневиделица и отбраняван тъй смело. Гарнизонът се състоял от близо пет хиляди души; принц Ойген бил успял да вкара не повече от четири хиляди. Голям корпус от неговата армия трябвало да пристигне по моста над По; всички мерки били взети, ала друга случайност се намесила против тях. Зле охраняван от стотина френски войници, въпросният мост над По трябвало да бъде завзет от германски кирасири, получили заповед да го овладеят в мига, когато принц Ойген проникнал в града. За целта те трябвало след влизането си през южната врата в съседство с отточния канал незабавно да излязат от Кремона откъм север, през портата към По, и да преминат на бегом до моста. Поели натам; водачът им бил прострелян с пушка от един прозорец: кирасирите объркали улиците, пътят им се удължил. При настъпилото затишие ирландците се втурнали към северната порта, повели схватка и отблъснали кирасирите; маркиз Дьо Прален се възползвал от това и разрушил моста — очакваната от неприятеля помощ нямало как да дойде и градът бил спасен.

След като се сражавал цял ден, принц Ойген, без да изпуска портата, през която бил проникнал, най-сетне се оттеглил, отвеждайки маршал Дьо Вилроа и доста висши офицери, попаднали в плен, но не завладял Кремона, почти спечелена от неговата дееспособност, от разсъдливостта му, съчетани с небрежността на губернатора — и отнета му от случайността и от борбеността на французите и на ирландците.

Изключително нещастен поради възникналите обстоятелства, маршал Дьо Вилроа бил осъден във Версай от придворните с цялата строгост и горчивина, които произтичали от благоволението към него и от характера му, чиято възвишеност вече се възприемала като суетност. Кралят се опечалил заради него и не го осъдил, бил раздразнен, че порицават неговия избор и възкликнал неволно: „Всички го топят, понеже ми е любимец.“[6] Никога не бил използвал това определение за когото и да било, освен този път, през целия си живот. Херцог Дьо Вандом бил веднага определен за главнокомандващ в Италия.

Херцог Дьо Вандом, внук на Анри IV, бил неустрашим като него, мил, доброжелателен, нямал отношение към разкоша, не се ръководел нито от омраза, нито от завист, нито от отмъстителност. Бил горд единствено спрямо владетелите; спрямо всички останали се държал като с равни. Той бил единствен по рода си пълководец, при когото зовът на дълга и инстинктивната ярост, животинска и механична, подчиняваща се на гласа на офицера, не били в основата на боеспособността на войниците: те се сражавали за херцог Дьо Вандом; били готови да жертват живота си, за да не се озове в безпътица, както му се случвало поради склонността да прибързва. Смятало се, че не обмисля своите намерения тъй дълбоко, както принц Ойген, нито пък се грижи като него за жизнеността на армията. Той пренебрегвал прекалено подробностите; покрай него военната дисциплина отслабнала; трапезата и сънят му отнемали твърде много време — такъв бил и брат му. Тази мекушавост нееднократно го застрашавала да бъде отвлечен; ала за сметка на това, когато трябвало да се действа, той бил съобразителен и проницателен толкова повече, колкото по-голяма била опасността; а се стремял към действия — твърдяло се, че не е толкова добър в отбраната, но е също тъй годен при нападение, както и принц Ойген.

Безредието и небрежността, които внасял във войската, се проявявали удивително силно в собственото му домакинство, та и в самата му личност: толкова ненавиждал разкоша, че бил отвратително, невероятно нечистоплътен; същевременно безкористността му, една благородна добродетел, при него се превръщала в недъг, който поради необичайността си му носел повече загуби, отколкото би могъл да претърпи, осъществявайки благотворителност. Често му липсвали насъщни неща. Брат му, старши приорът, който също командвал като нисшестоящ покрай него в Италия, бил подвластен също на всички тези слабости, като при него те били още по-големи, и ги изкупвал със сходни положителни качества. Било удивително как двамата пълководци често ставали от леглата си едва в четири следобед, как двама благородници, внуци на Анри IV, били тъй небрежни към външността си, щото при подобен вид и най-изпадналите биха се засрамили.

Още по-удивителна била смесицата от дееспособност и нехайство на Вандом, повел военните действия против Ойген при поврати, изненади, преходи, преминавания през реки, с дребни, често напълно ненужни, ала смъртоносни битки и с кървави сражения, подир, които и двете страни си приписвали победи: така станало при Лусара (15 август 1702 г.), тогава Те Deum била пята и във Виена, и в Париж. Вандом побеждавал винаги, когато не се сблъсквал лично с принц Ойген: случело ли се обаче той да е насреща, Франция нямала късмет.

Покрай всички тия схватки (януари 1703 г.) и покрай обсадите на замъци и на градчета във Версай била получена тайна вест, че херцогът на Савоя, внук на сестра на Луи XIII, тъст на херцога на Бургундия и на Фелипе V, се кани да обърне гръб на Бурбоните и да се спазари с императора да подкрепя него. Всички били изненадани, че се обръща едновременно против двамата си зетьове, а дори, както се смятало, и против преките си интереси. Императорът обаче му обещавал всичко, което зетьовете му били отказали: мантуанската област Монферато, Александрия, Валенсия, местностите между По и Танаро, както и повече пари, отколкото му плащала Франция. Парите трябвало да дойдат от Англия; на императора те едвам му стигали, колкото да удържа армията си. Като най-богата сред съюзниците Англия допринасяла за общата кауза повече от всички тях. Херцогът на Савоя слабо се вълнувал от законите на нациите и от природните закони, ала това бил въпрос на съвест, а тя рядко се намесва в поведението на владетелите. Самото събитие показало, че поне що се отнася до договарянето, той се съобразявал със законите на политиката; сбъркал само в едно отношение, ала твърде много — оставил войските си сред французите, докато преговарял с императора. Херцог Дьо Вандом наредил да им бъдат отнети оръжията (19 август 1703 г.). В крайна сметка те били само пет хиляди души, ала били от голямо значение за херцога на Савоя.

Едва-що Бурбоните били изгубили този съюзник — и станало известно, че и Португалия се е надигнала против тях. Педру, кралят на Португалия, признал ерцхерцог Карл за крал на Испания. От името на този ерцхерцог имперският съвет разкъсал в полза на Педру II една монархия, от която засега не притежавал и един град: с договор, който така и си останал неизпълнен, му отстъпил Виго, Байон, Алкантара, Бадахос, част от Естремадура, всички земи на запад от Рио де ла Плата в Америка; накратко — споделяло се нещо не свое, за да се вземе нещичко от Испания.

Кралят на Португалия, принц Фон Дармщат, министърът на ерцхерцога, и неговият привърженик алмирантът на Кастилия дори се обърнали за помощ към владетеля на Мароко. Не само сключили договори с варварина, за да получат коне и жито, ами поискали и войски. Султанът на Мароко Мулай Исмаил, най-войнственият и най-обиграният в политиката тиранин сред тогавашните мохамедански нации, склонил да изпрати бойци само при едни опасни за християнството и срамни за краля на Португалия условия: поискал за заложник един син на краля, както и няколко града. Договорът не бил сключен. Християните продължили да се избиват сами, без участието на варварите. За австрийския дом африканската помощ не била толкова необходима, колкото помощта на Англия и на Холандия.

Граф Чърчил, впоследствие херцог Марлборо, назначен за пълководец на английските и холандските войски през 1702 г., се оказал най-фаталният човек за величието на Франция от векове насам. Той не бил като ония пълководци, на които някакъв министър дава писмени указания за хода на дадена кампания и които, след като са изпълнили начело на войските заповедите на кабинета, се завръщат да си измолят честта да служат и нататък. Тогава кралицата на Англия му била едва ли не подвластна поради собствената му полезност, както и покрай влиянието, което съпругата му имала над ума на владетелката: той се налагал на парламента благодарение на доверието към себе си и към управителя на хазната Годолфин, чийто син бил женен за дъщеря му. И тъй, той имал власт и над двора, и над парламента, и над бойните действия, и над финансите — бил крал повече от самия Уилям, отдаден на политиката като него, превъзхождал го значително с качествата си на пълководец и сторил повече от това, на което се били надявали съюзниците. Свръх всички военни водачи на своето време притежавал онази хладнокръвна смелост посред врявата и онова душевно спокойствие, което англичаните наричат cold head — студена глава. Може би тази особеност, безценен дар на природата за един главнокомандващ, е осигурила навремето предимството на англичаните над французите в полята край Поатие, край Креси и край Азенкур.

Неуморен боец през време на кампанията, Марлборо се преобразявал в действен преговарящ през зимата. Той пътувал до Хага и до всички германски дворове; убеждавал холандците да не се щадят, за да принизят Франция; подстрекавал неприязънта на избирателя на Пфалц; не пропускал да поласкае гордостта на избирателя на Бранденбург, когато този благородник пожелал да става владетел — подавал му салфетката на масата, само и само да изтръгне от него помощта на седем-осем хиляди войници. Същевременно принц Ойген приключвал някоя поредица от битки само колкото да отскочи до Виена да подготви следващата. Знае се колко добре биват снабдявани армиите, ако пълководецът е и министър. Тия двама мъже, които командвали ту съвместно, ту поотделно, се разбирали отлично; често провеждали заседания в Хага заедно с държавния секретар Хайнзиус и с писаря Фагел, управляващи Съединените провинции също тъй прозорливо, колкото Барневелт или Де Вит, но с по-голям успех. Заедно неизменно задействали механизмите на половин Европа против рода на Бурбоните, а управляващите на Франция тогава били твърде слаби, за да устоят пред всички тези сили. Тайните на кампаниите винаги си оставали само помежду тях: те сами осъществявали своите намерения и ги споделяли единствено с онези, които трябвало непосредствено да ги доведат до изпълнение. От друга страна Шамияр не бил нито политик, нито воин, нито дори финансист, а се подвизавал като първи министър, неспособен да урежда сам нещата, който разчитал на подчинените си: често тайните му бивали разгласявани, преди още да се е наканил да съобрази какво трябва да се свърши. Маркиз Дьо Фьокиер с основание го укорява за това; в своите писма госпожа Дьо Ментьонон признава, че избраният от нея човек се е оказал некадърен министър. Това била една от главните причини за бедите на Франция.

Веднага щом поел командването на съюзническите войски във Фландрия, Марлборо доказал, че е изучил изкуството да се воюва под ръководството на Тюрен: той бил служил при него като доброволец в първите си кампании. В армията го наричали „красивия англичанин“ ала виконт Дьо Тюрен бил преценил, че красивият англичанин един ден ще стане велик човек. Като начало издигнал нисшестоящи офицери, дотогава неизвестни, чиито качества предусещал, без да се съобразява с реда на военните изисквания, който наричаме във Франция ordre du tableau, или „кой къде е в картината“. Знаел, че когато чиновете се дават само за прослужени години, няма съревнование, че като е служил дълго, един офицер не е непременно по-добър: изпървом се заел да обучи хората.

1702 г. Напреднал срещу французите, без да води битки. През първия месец холандският пълководец граф Атолн се натискал той да поеме командването; още през втория започнал да му се подчинява във всичко. Кралят на Франция бил изпратил срещу него своя внук, херцога на Бургундия, разумен и справедлив принц, роден да прави хората щастливи; маршал Дьо Буфлер, храбър и неуморим мъж, командвал армията под заповедите на младия принц; ала след като видял, че са превзети множество населени места, след като бил принуден да отстъпва пред умелия ход на англичанина, херцогът на Бургундия се завърнал във Версай насред кампанията (септември и октомври 1702 г.). Буфлер останал сам срещу преуспяващия Марлборо, който превзел Венло, Роермонд, Лиеж и все тъй напредвал, без нито за миг да губи предимството си.

Завръщайки се в Лондон подир тази кампания, Марлборо получил почестите, на каквито човек може да се радва и при монархия, и при република; кралицата го направила херцог и — нещо още по-приятно — двете камари на парламента му изказали благодарност, като представителите отишли в дома му, за да го приветстват.

И все пак вече се издигал мъж, който може би щял да върне късмета на Франция: това бил маршалът херцог Дьо Вилар, тогава офицер наместник, който впоследствие стана генералисимус на армиите на Франция, Испания и Сардиния на осемдесет и две години — дързък и уверен воин. Той бил сполучил благодарение на упоритостта си да надхвърля границите на своя дълг. Неведнъж бил дразнил Луи XIV и — нещо далеч по-опасно — Лувоа, тъй като им говорел също тъй смело, както и служел. Упреквали го, че не притежава скромност, която да краси безспорните му качества, ала все пак накрая станало явно, че е гениален военен, роден да командва французите. Едва за няколко години бил издигнат, след като тъй дълго пребивавал в забвение.

Надали друг мъж е предизвиквал по-голяма завист с успеха си и надали е имало друг, спрямо когото тя да е била толкова неоснователна. Той става маршал на Франция, херцог и пер, губернатор на провинция — ала той е спасител на държавата; други, погубили я или представлявали само придворни, получават почти същите награди. Обвинявали са го за не особено голямото му богатство, събрано посредством придобитото в неприятелски земи, дарено му от качествата и от поведението му; същевременно хора, натрупали десетократно по-големи иманета по срамен начин, им се радват сред всеобщо одобрение. Той започва да се радва на заслугите си едва когато става осемдесетгодишен. Трябвало е да надживее целия двор, за да се наслади напълно на своята слава.

От значение е да знаем каква е била причината за несправедливостта на хората: маршал Дьо Вилар е бил безхитростен човек. Не е притежавал нито умението да печели приятели с честност и остроумие, нито умението да се самоизтъква, макар да говорел за себе си тъй, както заслужавал да го величаят другите.

Един ден той казал на краля пред целия двор, когато се оттеглял, за да отиде да командва войската: „Сир, отивам да се бия с враговете на Ваше Величество и ви оставям сред моите врагове.“ Казал на придворните на херцог Д’Орлеан, регент на кралството, след като те били забогатели благодарение на сътресението на държавата, наречено „система“[7]: „Лично аз съм печелил всякога единствено от неприятеля.“ Репликите му, в които си позволявал също такава храброст, както и в действията, унижавали прекалено другите хора, които и без това се дразнели от неговия успех.

В началните времена на войната той бил сред офицерите наместници, командвали отряди в Елзас. Принц Фон Ваден, оглавяващ имперските войски, бил превзел Ландау, удържан четири месеца от Мелак. Принцът напредвал. Имал числено и териториално превъзходство, кампанията започнала добре за него. Армията му била разположена по планините на Брайсгау, опиращи до Шварцвалд, огромната гора деляла баварските войски и френските. Катина командвал в Страсбург. Благоразумието го подтикнало да не тръгва да напада принц Фон Баден при толкова неравни възможности: френската армия щяла да бъде погубена несъмнено, а неуспехът щял да открие пътя към Елзас. Вилар, който бил решил да стане маршал на Франция или да загине, се осмелил да предприеме това, което Катина не смеел; получил разрешението на двора. Поел срещу имперските сили с по-малобройна войска при Фридлинген и там провел сражението, известно като Фридлингенска битка.

14 октомври 1702 г. Кавалерията се сражавала в полето; френската пехота се изкачила по планината и нападнала германската пехота, която се била укрепила сред горите. Неведнъж съм чувал маршал Дьо Вилар да разправя как при спечелена битка, докато крачел начело на пехотинците си, един глас извикал: „Отрязаха ни пътя.“ При тия думи всички полкове ударили на бяг. Той изтичал към тях и извикал: „Хайде, приятели, победата е наша: да живее кралят!“ Войниците отвърнали, треперейки: „Да живее кралят!“ И пак побягнали. За пълководеца се оказало най-трудно да установи връзката между победителите. Достатъчно било два вражески полка да се появят по време на тази паника — и французите щели да бъдат победени; толкова зависими от късмета са понякога битките!

След като изгубил три хиляди човека, оръдията и пространството за водене на сражението, след като бил преследван две левги през гори и клисури, след като — още едно доказателство за поражението — фридлингенската крепост се предала, принц Фон Баден въпреки всичко пратил съобщение до Виена, че е удържал победа и така пели Те Deum, което било дори по-срамно за него от изгубената битка.

Французите се съвзели подир пристъпа на паника и провъзгласили Вилар за маршал на Франция на бойното поле; две седмици по-късно кралят потвърдил присъденото от гласовете на войниците звание.

Август 1703 г. Най-сетне маршал Дьо Вилар стигнал до избирателя на Бавария с победоносните си бойци; оказало се, че и той е победил, че е спечелил пространство и е овладял имперския град Регенсбург, където скупчените имперски сили се молели да не се озоват победени.

Вилар имал данни да служи на държавата според своя гений, а не да действа съвместно с някакъв владетел. Той отвел — или по-скоро завлякъл — избирателя оттатък Дунава; след като преминали през реката, избирателят се затюхкал, виждайки, че при най-дребното поражение земите му ще се озоват подвластни на императора. Граф Фон Щайр, водещ двайсетхиляден корпус, се канел да се присъедини към голямата армия на принц Фон Баден при Донаувьорт. „Не бива да го допускаме — казал маршалът на принца; — трябва да връхлетим върху Щайр и да се придвижим.“ Избирателят се колебаел: отговарял, че трябва да се посъветва със своите водещи офицери и с министрите си. Вилар му отвърнал: „Аз съм ваш министър и ваш генерал; кой, освен мен да ви даде съвет, щом става дума за сражение?“ Принцът все тъй се безпокоял за опасността, надвиснала над владенията му, и се дърпал; дори възразил сърдито на пълководеца. Вилар заявил: „Е, щом Ваша избирателска светлост не желае да се възползва от случая със своите баварци, ще поведа боя с французите.“ И дал мигновено заповед за атака. Наложило се възмутеният[8] принц, според когото французинът бил просто дързък, да се сражава без особено желание. Това се случва в полята при Хьохщет близо до Донаувьорт (20 септември 1703 г.).

Подир първото настъпление за пореден път се вижда какво нещо е късметът при битките. И вражеската армия, и френската армия са обзети от панически ужас и побягват едновременно, а маршал Дьо Вилар се озовава за няколко минути едва ли не сам на бойното поле; той възстановява връзката между бойните части, хвърля ги отново напред и побеждава. Убити са три хиляди имперски войници; пленени са четири хиляди; неприятелят губи оръдия и снаряжение. Избирателят превзема Аугсбург. Пътят към Виена е открит: в съвета на императора обсъждат дали той да не напусне столицата.

Опасенията на императора са основателни: тогава той е победен навсякъде. Херцогът на Бургундия, на когото са подчинени маршалите Дьо Талар и Дьо Вобан, току-що е превзел стария град Брисак (6 септември 1703 г.). Талар не само пак е завоювал Ландау, ами е разбил при Шпейер принц Фон Хесен (15 ноември 1703 г.), станал впоследствие крал на Швеция, който искал да помогне на града. Ако вярваме на маркиз Дьо Фьокиер, офицер и съдник, отлично запознат с военното изкуство, но твърде строг в преценките си, маршал Дьо Талар бил спечелил тази битка поради една грешка и поради едно заблуждение. В крайна сметка обаче той пише на краля от бойното поле: „Сир, Вашата армия превзе повече стягове и знамена, отколкото са падналите жертва прости нейни войници.“

През цялата война тази операция води до най-тежки загуби поради употреба на щиковете: буйните французи имали предимство при използването на това оръжие. Впоследствие то става повече застрашително, отколкото смъртоносно, налага се поддържането на стрелба от стройни, подменящи се редици. Германците и англичаните успяват да поддържат строя за стрелба по-редовно и по-бързо от французите. Най-напред прусаците зареждат своите пушки с железни пръчки: вторият крал на Прусия постига сред тях дисциплина, при която те с лекота стрелят по шест пъти в минута. В наши дни три редици, поддържайки стрелба и напредвайки бързо, решават изхода на сраженията; полевите оръдия също са страховити; батальоните, разтърсени от подобен обстрел, не дочакват да атакуват с щикове, а кавалерията ги доразкъсва. Затова щикът е по-скоро плашещ, отколкото убийствен, а шпагата остава съвсем излишна при пехотата: телесната сила, ловкостта, храбростта на боеца вече не служат за нищо. Батальоните са се превърнали в огромни машини, като по-добре работещата няма как да не повреди издигналата се срещу нея. Тъкмо тъй принц Ойген печели срещу турците знаменитите сражения при Тамишвар[9] и при Белград, където турците вероятно биха надделели с по-големия си брой, ако бе настъпило това, което се нарича „меле“. Ето как изкуството на взаимното избиване става по-различно не само подир откриването на барута, ами и в сравнение с онова, което е било преди сто години.

Когато късметът на Франция проработва тъй успешно откъм Германия, надеждата е, че маршал Дьо Вилар ще го развие още повече с буйността, която обърква немската мудност: ала същият онзи характер, който го правел опасен командир, му пречел да се сработи с избирателя на Бавария. Кралят държал пълководците да бъдат горди единствено спрямо враговете — а за нещастие избирателят на Бавария настоял да бъде назначен друг маршал на Франция.

Самият Вилар, изморен от дребнавите интриги на разбушувалия се и ръководен от тесни интереси двор, от нерешителността на избирателя, а още повече от писмата на държавния министър Шамияр, изпълнен с предубеждение към него и съвършено невеж, пожелал кралят да му разреши да се пенсионира. Това била единствената му награда за едни тъй майсторски проведени военни операции и за спечелената победа. Навличайки беда на Франция, Шамияр го отпратил в затънтената област Севен да усмирява някакви селски фанатици и отнел от френската армия единствения пълководец, който тогава, подобно на херцог Дьо Вандом, умеел да й вдъхва непобедима храброст. За фанатиците ще разкажем в главата, посветена на религията: тогава Луи XIV имал и по-страшни врагове, по-преуспяващи и по-несговорчиви от севенското население.

[1] По-известен под името лорд Кларендън. Наред с други произведения той е оставил и една „История на гражданските войни в Англия при Чарлс Г.“ — Б.фр.изд. ↑

[2] Вж. ръкописните „Мемоари на Данжо“; цитираме ги тук, понеже фактът, изложен в тях, често бива потвърден от маршал Дьо Лафьояд, зет на държавния секретар Шамияр. Луи XIV е бил едва с три години по-възрастен от Лувоа; при смъртта на Мазарини кралят е бил двайсет и три годишен; Лувоа е бил на двайсет и от години е бил заместник на своя баща, заемащ поста на военен министър. — Б.а. ↑

[3] Съставителят на „Мемоарите на Ментьонон“ твърди, че към края на предишната война маркиз Дьо Нанжи, кралски предводител на полк, му съобщил как дезертирането на войниците можело да бъде предотвратено само ако бъдат пръсвани главите на дезертьорите. За отбелязване е, че маркиз Дьо Нанжи, впоследствие маршал, става предводител на полк едва през 1711 г. — Б.а. ↑

[4] От нарежданията, изтеглени от архива на външните работи, които ми бяха препратени, става ясно, че принц Ойген вече е заминал през 1683 г. и че маркиз Дьо Лафар е сгрешил в своите мемоари, твърдейки как принц Дьо Конти бил заминал заедно с принц Ойген — това довежда историците до грешка.

По онова време доста млади сеньори от дворцовите среди пишат до принц Дьо Конти неприлични писма, в които се изразяват с неуважение към краля и с неучтивост към госпожа Дьо Ментьонон, която тогава още е само фаворитка. Писмата са заловени и младежите изпадат в немилост за известно време.

Съставителят на „Мемоарите на Ментьонон“ единствен заявява, че херцог Дьо Ларошгион казал на брат си маркиз Дьо Лианкур: „Братко, ако прехванат писмото ви, ще си заслужите смъртта.“ Преди всичко човек не попада под смъртно наказание заради престъпно писмо, понеже е прехванато, а понеже го е написал; освен това няма смъртно наказание заради писани шеги. Ясно е, че сеньорите, получили отново благоволение до един, не са заслужили смърт. Всички тия приказки, които лековато се разпространяват сред обществото, а после биват предавани от некадърни, платени драскачи, не заслужават доверие. — Б.а. ↑

[5] През младостта си авторът е имал честта да го вижда често и по право може да потвърди, че неговият характер бе такъв. Лабомел, който обругава маршалите Дьо Вилроа и Дьо Вилар, както и мнозина други в своите бележки към „Векът на Луи XIV“, пише следното за покойния маршал Дьо Вилроа на стр.102, том III от „Мемоарите на госпожа Дьо Ментьонон“: „Разсипникът Вилроа, който забавляваше жените с такава лекота и нагло питаше слугите си: «Сложихте ли злато в джобовете ми?»“ Как тъй приписва — не казвам „на един виден сеньор“, но на един възпитан човек, слова, приписвани навремето на един смешен финансист? Как може да говори тъй за толкова хора от миналия век с тон на човек, който ги е виждал? И как може изобщо да се пишат тъй нахално подобни неприлични, лъжовни глупости? — Б.а. ↑

[6] Вж. „Мемоари на Данжо“. В двора, в Париж и в армията пеели:

Хей, Францийо, слави Белона,

избавена си от печал;

остана си за теб Кремона.

↑

[7] Става дума за „системата“ на шотландския финансист Джон Лоу (1671–1729), който основава банка по време на Регентството след смъртта на Луи XIV, печата пари и въвежда ценните книжа във Франция: системата трае четири години (1716–1720) и се сгромолясва като финансова пирамида, пораждайки дългосрочно недоверие към финансистите и техните операции във Франция. — Б.пр. ↑

[8] Всичко това би следвало да се съдържа в ръкописните „Мемоари на маршал Дьо Вилар“; там съм прочел тези подробности. Отпечатаният първи том на тези мемоари несъмнено си е от него; другите два са писани от чужда ръка, усещат се разлики.

По кратките послания на маршала си личи колко се е измъчил с баварския двор: „Може би трябваше да се стремя да му се харесвам, а не да му служа вярно. Тия хора са такива. Баварците, чужденците, всички онези, които са крали на хазарт, мазнили са се на императора и са си уредили нещата с него…“ и т.н. — Б.а. ↑

[9] Днес Тимишоара. — Б.пр. ↑

Глава XIX.
Поражението в битката при Бленхайм или Хьохщет и последствията от него

Херцог Марлборо се бил завърнал в Нидерландия в началото на 1703 г. и имал все същото поведение и все същия късмет. Бил превзел Бон, където се намирала резиденцията на избирателя на Кьолн, бил завладял Юи, Лимбург, както и цялото долно поречие на Рейн. Освободеният от плена маршал Дьо Вилроа командвал войските във Фландрия и не се справял срещу Марлборо, също както не се бил справил и срещу принц Ойген. Напразно маршал Дьо Буфлер спечелил с част от армията малко предимство в битката при Екерен против холандския пълководец Обдам: единичният успех не води до нищо.

Същевременно обаче, ако английският пълководец не отидел да помогне на императора, австрийският дом явно бил загубен. Избирателят на Бавария бил овладял Пасау; отвъд Дунав трийсет хиляди французи под заповедите на маршал Дьо Марсен, заменил Вилар, се вихрели из страната; в Австрия се били появили фракции; от една страна Виена била застрашена от французите и от баварците, от друга — от княз Ракоци, оглавил унгарците, които се борели за свободата си и разчитали на пари от Франция и от турците. Принц Ойген се втурнал натам през Италия, повел германските войски и се срещнал в Хайлброн с херцог Марлборо. Английският генерал, който нямал спънки в делата си и когото кралицата и холандците оставяли да взима сам решенията, тръгнал на помощ на централната част на Империята. Първоначално взел със себе си десетхилядна английска пехота и двайсет и три ескадрона; ускорил ход; стигнал до Дунав срещу редиците на избирателя на Бавария при Донаувьорт, където около осем хиляди французи и още толкова баварци се били укрепили и пазели завладяната от тях местност. Подир двучасова битка (2 юли 1704 г.) Марлборо си пробил път начело на три английски батальона и разгонил баварците и французите. Твърди се, че е убил шест хиляди човека и сам е загубил едва ли не също толкова — ала какво значение има за един генерал числото на жертвите, ако е постигнал целта си. Превзема Донаувьорт; преминава през Дунава; налага данък на Бавария.

Маршал Дьо Вилроа, който отначало се бил опитал да тръгне подир него, го бил изгубил от погледа си и научил къде е едва когато разбрал за победата му при Донаувьорт.

Маршал Дьо Талар пристигнал по друг път с около трийсетхиляден корпус, за да се противопостави на Марлборо, и се присъединил към избирателя; същевременно принц Ойген също дошъл и се присъединил към Марлборо.

В крайна сметка двете армии се срещнали близо до въпросния Донаувьорт, из същите полета, където маршал Дьо Вилар бил удържал победа преди година. Самият Вилар бил в Севен. Известно ми е, че получил писмо от армията на Талар, писано в деня преди сражението, където му се съобщавало разположението на двете армии и как възнамерявал да поведе боя маршал Дьо Талар, а той писал на своя роднина председателя Дьо Мезон, че ако маршал Дьо Талар започне сражението от тази позиция, непременно ще бъде победен. Писмото било показано на Луи XIV; съдържанието му било разгласено.

Френската армия заедно с баварците се състояла от осемдесет и два батальона и от сто и шейсет ескадрона; общо бойците били към шейсет хиляди, тъй като частите не били запълнени. Вражеската армия била съставена от шейсет и четири батальона и сто петдесет и два ескадрона и наброявала не повече от петдесет и две хиляди човека. Армиите винаги биват изкарвани по-многочислени, отколкото са в действителност. На този кървав и решителен ден следва да обърнем по-сериозно внимание.

13 август 1704 г. Френските пълководци са обвинявани за доста грешки: първата е, че изобщо са се поставили в положение да приемат битката, вместо да оставят неприятелската армия да се изтощава поради липса на фураж и да дадат възможност на маршал Дьо Вилроа време да връхлети върху оголената Нидерландия или да напредне към Германия. В отговор на това обвинение трябва да изтъкнем, че френската армия е била малко по-силна от армията на съюзниците и е можела да се надява, че ще надвие, а победата ще доведе до детрониране на императора. Маркиз Дьо Фьокиер изброява дванайсет главни грешки, направени от избирателя, от Марсен и от Талар преди и след сражението. Една от най-значителните е, че не са поставили в центъра по-голям пехотен корпус и са разделили войските на две. Често съм чувал лично от маршал Дьо Вилар, че това разположение е било направо непростимо.

Маршал Дьо Талар бил отдясно, а избирателят заедно с Марсен — отляво. Маршал Дьо Талар притежавал смелост, изтъкана от напълно френски плам и живост, бърз, проницателен ум, годен за всякакви обрати и решения. Той бил сключил договорите за делбата. Бил се добрал до славата и до издигането по пътя на разсъдливите и сърцатите. Битката при Шпейер му донесла много голямо признание въпреки критиката на Фьокиер: победилият пълководец според хората изобщо не е могъл да сгреши, докато победеният никога не е прав, колкото и разумни да са били стъпките му.

Маршал Дьо Талар обаче притежавал една, за жалост, опасна слабост за генерал: зрението му било толкова лошо, че не различавал предметите дори на двайсет крачки от себе си. Освен това онези, които са го познавали, са ми казвали, че жарката му храброст, противоположна на смелостта на Марлборо, се възпламенявала при бурните действия и помрачавала донейде неговата разсъдливост. Този недостатък се дължал на пълната липса на хладнокръвие. Добре известно е, че темпераментът има силно отражение върху душевните ни качества.

Дотогава маршал Дьо Марсен не бил поставян за главнокомандващ; притежавал силен дух и добра съобразителност, но според някои опитът му бил като на добър офицер, а не на пълководец.

Колкото до избирателя на Бавария, на него се гледало не толкова като на голям ръководител, а като на смел, любезен, обичан от поданиците си владетел, чийто разум бил не толкова старателен, а по-скоро великодушен.

И тъй, битката започнала между дванайсет на обед и един часа. Марлборо и неговите англичани преминали през едно поточе и направо връхлетели върху кавалерията на Талар. Малко преди това той бил отскочил до левия фланг, за да види разположението там. Достатъчна неприятност било, че армията на Талар се сражавала без нейният водач да бъде начело. Армията на избирателя и на Марсен все още не била нападната от принц Ойген. Марлборо вече бил накърнил силно десните френски позиции цял час преди Ойген да достигне до избирателя отляво.

Мигом щом научил, че Марлборо е нападнал неговите части, маршал Дьо Талар се спуснал натам: заварил яростна схватка; френската кавалерия на три пъти установявала връзка помежду си и на три пъти била изтикана. Той се насочил към селцето Бленхайм, където бил разположил двайсет и седем батальона и дванайсет ескадрона. Това си била цяла отделна малка армия: тя стреляла непрестанно по армията на Марлборо. След като издал заповеди в селцето, той стремително се насочил към мястото, където Марлборо изтиквал с кавалерия и батальони помежду ескадроните френската кавалерия.

Господин Дьо Фьокиер със сигурност се заблуждава, твърдейки, че маршал Дьо Талар не присъствал там и бил пленен, докато се прехвърлял от фланга на Марсен към своя. Всички сведения сочат, а и това е явната истина, че е бил там. Там бил ранен; синът му загинал до него от изстрел. Цялата му кавалерия била разпиляна в негово присъствие. От едната страна победителят Марлборо се вклинил помежду двете френски армии; от другата неговите подчинени офицери също си пробили път между въпросното село Бленхайм и армията на Талар, която била откъсната от малката войска в Бленхайм.

При това ужасно положение маршал Дьо Талар се спуснал да установи връзка между няколко ескадрона. Поради слабото си зрение сметнал един вражески ескадрон за френски и бил пленен от бойците на Хесен, на които плащали англичаните. В мига, когато пълководецът бил заловен, три пъти отстъпилият принц Ойген най-сетне спечелил предимство. Съсипията вече била пълна, корпусът на маршал Дьо Талар се спасявал със стремително бягство. Мъката и заслеплението на десния фланг били тъй големи, че офицерите и войниците се хвърляли в Дунава, без да осъзнават къде се намират. Никой упълномощен офицер не бил издал заповед за отстъпление; никой и не помислял, не се и опитвал да спаси тия двайсет и седем батальона, тия дванайсет ескадрона, най-добрите френски войски, жалко заточени в Бленхайм, нито пък да ги поведе на бой. Тогава маршал Дьо Марсен предприел отстъпление; граф Дьо Бур, впоследствие маршал на Франция, спасил малка част от пехотинците, като се изтеглил през тресавищата край Хьохщет — ала нито той, нито Марсен, нито някой друг се сетил за армията, която била останала в Бленхайм и очаквала заповеди, а не получавала такива. Тя наброявала единайсет хиляди редовни бойци, измежду най-опитните. Съществуват много примери как по-немногочислени войски са побеждавали армии от по петдесет хиляди души или пък са отстъпвали по един достоен начин; ала мястото, където били поставени, определяло съдбата им. Не можели да се придвижат по тесните селски улици, за да застанат от само себе си в боен ред срещу една победоносна армия, която завчас щяла да ги срази посредством по-широката си вълна, посредством артилерията, та и посредством оръдията на победените, които вече били в ръцете на победителите. Упълномощеният да ги ръководи офицер маркиз Дьо Кларамбо, син на маршал Дьо Кларамбо, хукнал да дири заповеди от маршал Дьо Талар. Научил, че той е пленен; видял единствено бегълци; побягнал с тях и се удавил в Дунава.

Тогава командирът на бригада Сивиер, намиращ се във въпросното село, направил храбър опит; изкрещял на офицерите Д’Артоа и Дьо Прованс да тръгват с него: дотичали и доста офицери от другите полкове; те се спуснали върху неприятеля, както се излиза при обсада — само дето при излизането в такъв случай следва завръщане в населеното място. Един от офицерите, на име Денонвил, се завърнал на кон почти веднага в селото заедно с милорд Оркни, по име Хамилтън. „Да не ни водите пленен англичанин?“ — попитали заобиколилите го офицери. „Не, господа; самият аз съм пленен и идвам да ви кажа, че няма друго спасение за вас, освен да станете военнопленници. Това е граф Оркни, който ви предлага капитулация.“ Старите набори изтръпнали; Навар разкъсал и заровил знамената си; накрая обаче се преклонили пред неизбежното и тази войска се предала, без да е водила сражение. От милорд Оркни научих, че този корпус не е имал друг изход при неблагодарното си положение. Европа се почудила как тъй най-добрите френски войници вкупом се изтърпели подобно падение; приписвали тяхната беда на страхливостта — ала само няколко години по-късно четиринайсет хиляди шведи се предали насред равнинно бойно поле на милостта на руснаците и така били оправдани и французите.

Това е то известната битка, наречена във Франция Хьохщетска; в Германия се нарича „битката при Плайнтхайм“, а в Англия — „при Бленхайм“. Победителите дали близо пет хиляди убити и към осем хиляди ранени, като най-много били при принц Ойген. Френската армия била почти напълно унищожена там; от шейсет хиляди души, които тъй дълго били побеждавали, едвам се събрали двайсет хиляди оцелели.

Около дванайсет хиляди загинали, четиринайсет хиляди били пленени, били изгубени всички оръдия, огромен брой стягове и знамена, палатките, колесниците; ръководилият армията пълководец, хиляда и двеста превъзходни офицери останали под властта на победителите — такъв бил този ден; бегълците се пръснали; към сто левги пространство били предадени за по-малко от месец. Цяла Бавария се озовала под игото на императора и била подложена на неукротимата строгост на разяреното австрийско ръководство и на хищните, варварски набези на войниците победители. Избирателят се измъкнал в Брюксел и срещнал по пътя си своя брат, избирателя на Кьолн, също като него прогонен от владенията си; те се целунали, проливайки сълзи. Дворът във Версай, привикнал на благополучие, бил вцепенен от удивление и мъка. Новината за поражението дошла посред празненствата по случай раждането на правнук на Луи XIV: никой не смеел да съобщи на краля една тъй жестока истина, наложило се госпожа Дьо Ментьонон да му съобщи, че вече не е непобедим.

Казано е и писано, а и всички историци го повтарят, че императорът разпоредил сред бленхаймските поля да бъде издигнат паметник в чест на този провал, и то с надпис, уязвяващ краля на Франция[1]. Такъв паметник обаче никога не е имало; единствено Англия издига един, прославящ херцог Марлборо. Кралицата и парламентът му построяват в неговото главно имение огромен дворец, наречен „Бленхайм“; битката е представена в живописни и везани картини. Първата награда, която той получил за своята победа, били благодарностите на парламентарните камари, на големи и малки общини, както и на цяла Англия. Поемата на известния Адисън — по-годна да устои на времето, отколкото палатът „Бленхайм“ — се смята от тази войнствена и учена нация за един от най-почетните дарове на признателност спрямо херцог Марлборо. Императорът го провъзгласява за принц на Империята и му дарява княжеството Минделхайм, заменено впоследствие с друго; той обаче никога не става известен с тази си титла, името Марлборо е най-прекрасното, което му е отивало.

Разпръснатата френска армия оставя пред съюзниците възможности за действие от Дунав до Рейн. Те преминават през Рейн; навлизат в Елзас. Принц Лудвиг фон Ваден, пълководец, известен и с укрепяването, и с преходите, завладява Ландау, превзет дотогава отново от французите. Кралят на римляните Йозеф, най-възрастният син на император Леополд, отива да участва в обсадата. Ландау пада; пада и Трарбах (19 и 23 ноември 1704 г.).

Сто левги изгубени земи не водят все още до стесняване на френските граници. Луи XIV подкрепя своя внук в Испания и бележи победи в Италия. В Германия са необходими големи усилия против Марлборо и те не закъсняват. Събират се остатъците от армията; разформироват се гарнизони; събират се опълчения. Правителството взима всевъзможни заеми. Най-сетне армията е налице; маршал Дьо Вилар е призован от Севен да я командва. Той пристига и напредва до Трир с по-малки сили от английския пълководец. И двамата са склонни да проведат ново сражение. Принц Фон Ваден обаче не се появява навреме с войските си при англичаните и на Вилар се пада поне честта да подгони Марлборо (май 1705 г.): по онова време и това е много. Оттегляйки се, херцог Марлборо, който уважавал достатъчно маршал Дьо Вилар, за да му се ще да бъде уважаван от него, му писал: „Справедливо ще е да повярвате, че отстъплението ми се дължи на принц Фон Ваден и че уважавам Вас повече, отколкото бих се разсърдил на него.“

И тъй, французите все още имали позиции в Германия. Фландрия, където командващ бил маршал Дьо Вилроа, освободен от плена, не била засегната. В Испания двамина, крал Фелипе V и ерцхерцог Карл, чакали короната: първият поради мощта на дядо си и поради добронамереността на повечето испанци; вторият — заради помощта на англичаните и заради привържениците си в Каталуния и в Арагон. Самият ерцхерцог, станал впоследствие император, а тогава — само втори син на император Леополд и притежавайки единствено тази титла, към края на 1703 г. почти без свита отишъл в Лондон да се моли за подкрепата на кралица Ан.

Тогава се проявила английската мощ. Тази нация, напълно външна спрямо този спор, осигурила на австрийския принц двеста транспортни кораба, трийсет бойни заедно с десет холандски, девет хиляди войници и пари, за да отиде и да завладее едно кралство. При всичкото величие, което дават властта и благоволението, в своето писмо до кралица Ан, предадено от ерцхерцога, императорът не се обръщал към владетелката, която тъй милостиво го подкрепяла, с „Ваше Величество“: тя била наречена „Ваше Достолепие“[2] според условностите във виенския двор, които се ръководят единствено от навиците и които впоследствие са се променяли, щом гордостта се огъне пред необходимостта.

[1] Рьобуле уверява, че император Леополд наредил да се издигне тази пирамида; във Франция действително му повярвали. През 1707 г. маршал Дьо Вилар изпраща петдесет майстори да я унищожат: не намерили нищо. Последователят на Тоара, който пише според изложеното в хагските вестници, само предполага какъв е надписът и предлага той да бъде променен, увековечавайки англичаните. В действителност той е измислен от бездействащи бежанци от Франция. По онова време, пък и в наши дни, често игри на въображението и хорски приказки биват предавани като непререкаеми истини. Някога историята се е съчинявала без мемоари, днес множеството мемоари й вредят. Правдивостта се дави сред океан от брошури. — Б.а. ↑

[2] Рьобуле твърди, че германското канцлерство се обръщало към кралете с титлата Сладчайили, но това е обръщението към избирателите. — Б.пр. ↑

Глава XX.
Поражения в Испания; поражения в битките при Рамийѝ и при Торино и последствия от тях

Един от първите подвизи на тези английски бойци било превземането на Гибралтар, който с основание минавал за непревземаем. Откъм сушата дълга, стръмна скалиста верига запречва пътя; пристанище няма; издължено, несигурно, изложено на чести бури заливче оставя корабите в плен на лошото време и на артилерията, разположена в крепостта и по пирса. Дори само буржоата в този град биха могли да го отбраняват от хиляда кораба и от сто хиляди души — ала тъкмо поради своята непристъпност той бил превзет. Гарнизонът се състоял едва от сто човека; те били достатъчни, ала не изпълнявали задълженията си, смятайки ги за ненужни. Принц Фон Хесен слязъл на брега с хиляда и осемстотин души на намиращия се на север провлак, зад града: оттам стръмна скала правела града недостижим. Флотата напразно стреляла петнайсет хиляди пъти с оръдията си. Накрая някакви моряци, веселейки се, се приближили с лодки под пирса, откъдето трябвало да ги смели артилерията: тя обаче не се задействала. Те се покачили върху пирса, овладели го; натам се втурнали и войници и се наложило напревземаемият град да се предаде. Той все още принадлежи на англичаните по времето, когато пиша (1740). Испания, която отново стана велика сила при управлението на принцесата на Парма, втора съпруга на Фелипе V, като си осигури победи в Африка и в Италия, все тъй гледа с безсилна мъка Гибралтар в ръцете на една северна нация, чиито кораби само допреди два века едва-едва са прониквали в Средиземно море.

След превземането на Гибралтар английската флота, владееща моретата, нападнала при Малага графа на Тулуза, адмирал на Франция: битката в действителност не довела до промяна на положението, но се оказала сред последните, бележещи времето на мощта на Луи XIV. Неговият извънбрачен син графът на Тулуза, адмирал на кралството, командвал петдесет бойни кораба и двайсет и четири галери: той се оттеглил, без това да е безчестно и без загуби (1705). Кралят обаче изпратил допълнително тринайсет кораба, които да нападнат Гибралтар, докато маршал Дьо Тесе го обсаждал откъм сушата, и това двойно предизвикателство погубило и армията, и флотата: част от корабите се разбили при буря, други били превзети на абордаж от англичаните подир възхитителна съпротива, останалите изгорели край испанските брегове. По-нататък вече нямало значителни френски флоти нито из Океана, нито в Средиземно море; марината се озовала почти в същото положение, в каквото я бил заварил Луи XIV, подобно на други бляскави постижения, достигнали при него до възход и до заник.

Пак англичаните, превзели Гибралтар, за месец и половина завоювали кралство Валенсия и Каталуния в полза на ерцхерцог Карл; те превзели Барселона благодарение на случайност, възникнала поради дързостта на обсаждащите.

Англичаните били предвождани от един от най-необичайните мъже, родили се в тази страна, тъй богата на горди, храбри и чудновати личности: това бил граф Питърбъро, човек, подобен във всяко едно отношение на героите от толкова книги, съчинени от испанците. На петнайсет години той бил заминал от Лондон да воюва срещу маврите в Африка, на двайсет години бил сред първите, включили се в Английската революция, бил се явил най-напред в Холандия при принц Д’Оранж — за да не заподозрат какви са намеренията му, тръгнал уж за Америка, а оттам отишъл в Хага с холандски кораб. Губил и дарявал, и възстановявал имуществото си неколкократно. Тогава воювал в Испания почти за своя сметка, хранел и ерцхерцога, и домакинството му. Тъкмо той обсадил Барселона заедно с принц Фон Дармщат[1]: предложил му да нападнат внезапно убежищата на крепостта Монтжуик и на града; въпросните укрепления, където принц Фон Дармщат загинал, били превзети с шпаги в ръце. Една бомба попаднала в склада за барут на крепостта, той избухнал, крепостта била завоювана, а градът капитулирал. Вицекралят се срещнал с Питърбъро при портата на въпросния град: документите за капитулацията още не били подписани, а се чули викове и крясъци. „Мамите ни — обърнал се вицекралят към Питърбъро, — ние капитулираме най-почтено, а вашите англичани проникват в града през стените: те колят, грабят и изнасилват.“ „Грешите — отвърнал граф Питърбъро, — трябва да са хората на принц Фон Дармщат. Само един начин има да спасите града, оставете ме веднага да вляза с моите англичани; ще успокоя нещата и ще се върна при портата, за да узаконим капитулацията.“ Той говорел тъй правдиво и внушително, че губернаторът, при възникналата опасност го послушал: оставили го да влезе. Той се спуснал напред с офицерите си и открил германци и каталунци, които съвместно с населението на града съсипвали къщите на най-заможните граждани; прогонил ги; заставил ги да предадат придобитата плячка; видял как херцогиня Ди Пополи можела да бъде озлочестена от група войници и я върнал при съпруга й; най-сетне, след като въдворил мир, се върнал при портата и подписал документите за капитулацията. Испанците били поразени от човечността на англичаните, които населението смятало за безпощадни варвари, понеже се водели еретици.

Към поражението при Барселона се прибавило и унижението, че бил направен неуспешен опит градът да бъде възвърнат. Фелипе V, в полза, на когото се била обявила по-голямата част от Испания, не разполагал нито с пълководци, нито с инженери, почти нямал армия: всичко се осигурявало от Франция. Графът на Тулуза отново блокирал пристанището с останалите на Франция двайсет и пет кораба, маршал Дьо Тесе започнал обсада с трийсет и един ескадрона и трийсет и седем батальона, ала пристигнала английската флота и френската се оттеглила; маршал Дьо Тесе набързо прекратил обсадата, зарязвайки в лагера много провизии — побягнал, оставяйки хиляда и петстотин ранени на милостта на граф Питърбъро. Това били все съществени загуби: вече не се знаело дали на Франция й излиза по-скъпо да спасява Испания, отколкото й било струвало да я победи. И все пак внукът на Луи XIV бил подкрепен от обичта на кастилската нация, която се гордеела със своята вярност и не отстъпвала от направения избор.

В Италия нещата се развивали добре: Луи XIV си отмъстил на херцога на Савоя. Херцог Дьо Вандом отначало славно отблъснал принц Ойген в еднодневната схватка при Касано край Ада (16 август 1705 г.), кървав сблъсък от онези, при които няма надмощие и двете страни пеят Те Deum, а всъщност само се изтрепват хора, без някой да надделее. Подир битката при Касано последвала пълна победа при Касинато (19 април 1706 г.) при отсъствието на принц Ойген[2]; когато принцът се завърнал в деня след сражението, напълно била разбита още една негова войскова част. В крайна сметка се наложило съюзниците да отстъпят цялата територия на херцог Дьо Вандом. Оставало да бъде превзет Торино — това предстояло; като че нямало начин да му се помогне. Откъм Германия маршал Дьо Вилар изтласквал принц Фон Ваден; във Фландрия Вилроа командвал осемдесетхилядна армия и се канел да спечели срещу Марлборо удовлетворение за нещастието си при боя срещу принц Ойген. Прекомерната му самонадеяност относно собствените му способности за пореден път била извънредно пагубна за Франция.

Маршал Дьо Вилроа разположил на лагер войските си край Меен, при изворите на Гет; центърът им бил при селцето Рамийй, станало известно не по-малко от Хьохщет. Можел да избегне битката: отговорните офицери му дали този съвет, ала безумната жажда за слава го провалила (23 май 1706 г.). Твърди се, че при заетите позиции надали някой опитен човек не би предвидил поражението; по средата били наборните войници, недисциплинирани, в непълен личен състав; снаряжението било помежду линиите на армията; левият фланг бил зад някакво тресавище, сякаш нарочно, за да му се попречи да напредне срещу врага[3].

Марлборо забелязал всички тези грешки и подредил войските си, за да се възползва от тях. Видял, че левият фланг на френската армия няма как да нападне десния му фланг; незабавно прехвърлил хора оттам, та да насочи повече сили срещу Рамийй. Господин Дьо Гасион, офицер наместник, съзрял придвижването на неприятеля и извикал на маршала: „Ако не промените бойния ред, с вас е свършено: отслабете левия фланг, за да противодействате равностойно на врага; сбийте редиците; ако се забавите дори за малко, край на всичко.“

Много офицери подкрепили този разумен съвет; маршалът не им повярвал. Марлборо ударил: имал срещу себе си врагове, подредени за битката тъй, както самият той би ги разположил, за да ги победи. Така говори цяла Франция, а историята отчасти е разказ за мнението на хората: ала нима не би следвало да кажем също, че бойците на съюзниците са били по-дисциплинирани, че увереността им поради водача и предишните успехи им е вдъхвала повече смелост? Дали отделни френски полкове не са изменили на своя дълг? Нима по-твърдите срещу стрелбата батальони не изграждат съдбините на държавите? Френската армия не се съпротивлявала дори половин час. При Хьохщет боят се водил почти осем часа и били убити осем хиляди души откъм победилата страна; при Рамийй не загинали дори и две хиляди и петстотин души — съсипията била пълна; французите изгубили двайсет хиляди човека, цвета на нацията, както и надеждата да извоюват надмощие. При Хьохщет били изгубени Бавария и Кьолн; при Рамийй отпаднала цялата испанска Фландрия: Марлборо влязъл победоносно в Антверпен, в Брюксел, превзел Остенде, Менен направо се предал.

Отчаяният маршал Дьо Вилроа не смеел да пише на краля за това поражение: пет дни не изпратил никаква вест. Най-сетне написал потвърждението на новината, която вече била хвърлила в ужас френския двор; а когато се появил отново пред краля, монархът, вместо да го укори, му казал: „Господин маршал, на нашата възраст човек няма късмет.“

Кралят незабавно изтеглил от Италия херцог Дьо Вандом, където смятал, че той не му е необходим, и го изпратил да оправи някак положението: надявал се, донякъде основателно, че превземането на Торино ще е утеха при толкова беди. Принц Ойген нямало как да се появи, за да помогне на този град: той бил отвъд Адидже, а реката, покрай която била издигната дълга верига от укрепени позиции, изглеждала непреодолима. Големият град бил обсаден от четирийсет и шест ескадрона и от сто батальона.

Командващият херцог Дьо Лафьояд бил най-блестящият и приятен човек в кралството; макар да бил зет на министъра, общественото мнение било на негова страна. Бил син на онзи маршал Дьо Лафьояд, който издигнал на площад „Виктоар“ статуята на Луи XIV: хората го намирали също тъй смел, честолюбив и ярък, но по-разсъдлив. За награда от завоюването на Торино той очаквал жезъла на маршал на Франция. Неговият тъст Шамияр, който силно го обичал, бил дал всичко, за да му осигури успех. Въображението се стряска от подробностите около подготовката за тази обсада: читателите, които надали вникват в спорове относно подобни неща, може би биха се заинтересували да разберат колко огромни и безполезни са били приготовленията.

Били докарани сто и четирийсет оръдия; за отбелязване е, че всяко мощно оръдие със снаряжението си излиза около две хиляди екюта. Имало сто и десет хиляди гюлета, сто и шест хиляди патрона от един вид и триста хиляди от друг, двайсет и една хиляди бомби, двайсет и седем хиляди и седемстотин гранати, петнайсет хиляди чувала с пръст, трийсет хиляди инструмента за копаене, милион и двеста хиляди ливри барут. Прибавете към тези боеприпаси оловото, желязото и тенекията, въжата, снаряженията за спускане в дълбочина, сярата, селитрата и всевъзможните сечива. Със сигурност разходите около подготовката за разрушителните средства биха били достатъчни, за да се основе и да процъфти някоя многолюдна колония. Всяка обсада на голям град изисква такива огромни разходи — а когато в родината трябва да се потегне някое порутено селце, то бива пренебрегвано.

Херцог Дьо Лафьояд, пламенен и деен, изключително надарен за акции, изискващи единствено храброст, ала неспособен на дела, за които са потребни изкусност, обмисляне и време, бързал да приключи обсадата противно на всички правила. Маршал Дьо Вобан, може би единственият пълководец, който обичал държавата повече от себе си, бил предложил на херцог Дьо Лафьояд да дойде да ръководи от инженерна гледна точка обсадата и да служи във войската като доброволец; гордостта на Лафьояд обаче го накарала да заподозре скрито самодоволство под скромното предложение на Вобан; засегнал се, че най-добрият инженер в Европа желае да го съветва. В свое писмо, което съм виждал, той казва: „Възнамерявам да превзема Торино по начина на Кохърн.“ Въпросният Кохърн бил за съюзниците като Вобан, добър инженер, добър пълководец, който неведнъж бил превземал населени места, укрепени от Вобан. Подир това писмо следвало Торино да бъде превзет; само че натискът се упражнявал откъм цитаделата, където била най-силната страна, а понеже дори не бил обкръжен целият град, в него влизали и хранителни продукти, и помощ; херцогът на Савоя можел да излиза оттам — и колкото по-буйно се вихрели безкрайните и безплодни атаки на Лафьояд, толкова по-мудно вървяла обсадата.

Херцогът на Савоя излязъл от града с малко кавалерия, за да подмами херцог Дьо Лафьояд. Той се откъснал от обсадата и погнал владетеля, който познавал терена по-добре от него и се измъкнал от преследването. Лафьояд изтървал херцога на Савоя и воденето на обсадата се усложнило.

Почти всички историци уверяват, че херцог Дьо Лафьояд изобщо не е искал да превзема Торино: те заявяват, че се бил заклел на госпожа херцогинята на Бургундия да не безчести столицата на нейния баща; разправят, че принцесата била убедила госпожа Дьо Ментьонон да се вземат всички мерки, предотвратили падането на града. Истина е, че почти всички офицери от онази армия дълго не са се съмнявали в това; ала става дума само за слухове, объркващи преценката на съчинителите и сквернящи историческите трудове. Впрочем би било твърде противоречиво един и същи пълководец да е искал да изтърве Торино, а да залови херцога на Савоя.

От 13 май до 20 юни херцог Дьо Вандом подкрепял воденето на обсадата от брега на Адидже; можело да се разчита, че със седемдесетте си батальона и шейсетте си ескадрона той запречвал всички пътища на принц Ойген.

На пълководеца на имперските сили не му достигали хора и пари: лондонските галантеристи му заели близо шест милиона наши ливри; най-сетне успял да свика войски от дълбините на Империята. Забавянето на тази помощ е можело да погуби Италия, ала забавянето на обсадата на Торино било още по-голямо.

Вандом вече бил назначен да оправя бедите във Фландрия; ала преди да напусне Италия, той не могъл да спре преминаването на принц Ойген през Адидже; оставил го да прекоси Канал Бианко, та дори и По — една река, доста по-широка и по-труднопреодолима от Рона. Френският пълководец напуснал бреговете на По, след като видял, че принц Ойген вече е в състояние да проникне до Торино; така той оставил в лошо състояние нещата в Италия, а във Фландрия, Германия и Испания те пък изглеждали отчайващо.

Херцог Дьо Вандом се отправил към Моне, за да поеме остатъците от армията на Вилроа; племенникът на Луи XIV херцог Д’Орлеан бил пратен да оглави бойците на херцог Дьо Вандом при По. Бойният им ред бил нарушен, все едно били разбити. Ойген бил преминал през По срещу Вандом; преминал през Танаро пред херцог Д’Орлеан; превзел Карпи, Кореджо, Реджо; изпреварил французите; накрая се присъединил към херцога на Савоя при Лети. Единственото, което херцог Д’Орлеан можел да стори, било да се присъедини към херцог Дьо Лафьояд в лагера при Торино; принц Ойген стремително го последвал. Разкривали се две възможности: принц Ойген да бъде изчакан в изкопните линии, или да бъде пресрещнат, докато е още при Авиляно. Херцог Д’Орлеан свикал военен съвет: в него влизали маршал Дьо Марсен, същият, който претърпял поражение в битката при Хьохщет, херцог Дьо Лафьояд, Алберготи, Сен Фрьомон и други офицери наместници. „Господа — казал им херцог Д’Орлеан, — ако останем в това разположение, ще изгубим сражението: окопите ни са дълги пет левги; не можем да отбраняваме всички тези позиции. Моряшкият полк е твърде ниско; има напълно незащитени места; река Дория минава през лагера и ще попречи на бойците да си оказват бързо помощ. Когато един французин чака да го нападнат, той губи най-голямото си предимство — буйността, първите пламенни мигове, от които тъй често зависи победата в битките. Повярвайте, трябва да тръгнем срещу врага.“ Всички офицери наместници отговорили: „Трябва да тръгнем.“ Тогава маршал Дьо Марсен измъкнал от джоба си заповед на краля, според която при действие трябвало да бъде послушано неговото мнение; а според него трябвало да си останат на позициите.

Възмутеният херцог Д’Орлеан видял, че е изпратен в армията само като еднокръвен с владетеля, а не като пълководец; принуден да следва съвета на маршал Дьо Марсен, той започнал подготовката за неравната битка.

Враговете като че ли възнамерявали да нападнат на няколко места; придвижването им изпълвало с неувереност французите в техния лагер. Херцог Д’Орлеан искал едно, Марсен и Лафьояд — друго; карали се; не решавали нищо. Накрая пуснали врага да премине през Дория: редиците били осем, в дълбочина по двайсет и пет човека; трябвало мигновено да им се противопоставят батальони със съответната плътност.

Алберготи се намирал далеч от армията, на Монте дей Капучини, разполагал с двайсет хиляди човека, а насреща си имал само опълчение, което не смеело да нападне. Пратили човек да му иска дванайсет хиляди души: той отговорил, че не иска да оголва позициите си; дал несъстоятелни обяснения, изслушали го, а времето летяло. Принц Ойген нападнал изкопните линии и подир два часа ги пробил. Раненият херцог Д’Орлеан се оттеглил, за да го превържат: тъкмо когато бил при хирурзите, му съобщили, че е дошъл краят, че враговете са завладели лагера и бъркотията е пълна. Незабавно трябвало да се спасяват с бягство: позициите, траншеите били изоставени, армията се разпръснала; всички принадлежности, провизии, боеприпаси и военната хазна се озовали в ръцете на победителите (7 септември 1706 г.).

Раненият в бедрото маршал Дьо Марсен бил пленен; един хирург на херцога на Савоя му отрязал крака и маршалът умрял почти веднага след операцията. Кавалерът Метюен, посланик на Англия при херцога на Савоя, най-щедрият, най-откровеният и най-приятният човек от оня край, натоварван с посланическа мисия, винаги се сражавал на страната на този владетел. Той видял как пленили маршал Дьо Марсен и станал свидетел на последните му мигове. Разказа ми, че Марсен му заявил дословно: „Господине, уверявам ви, изчакахме ви на позициите въпреки моята воля.“ Тези думи като че ли са в пълно противоречие със станалото по време на военния съвет, ала били самата истина: когато маршал Дьо Марсен се канел да отпътува от Версай, бил убеждавал краля, че трябва да се предприеме настъпление срещу врага, ако се реши да окаже помощ на Торино, ала притесненият от предходните поражения Шамияр настоял да се чака, а не да се хвърлят в битка; издадената във Версай заповед станала причина да бъдат разпръснати шейсет хиляди души. Французите дали не повече от две хиляди убити в сражението, ала вече знаем: изтреблението има по-слабо въздействие от уплахата. Поради невъзможността да се изхранва, та дори да би извоювала победа, след поражението войската се изтеглила към Дофине. Всичко било в такъв безпорядък, че граф Дьо Медави Грансеи, който тогава се намирал с войскови корпус в Мантова и разбил при Кастилионе (9 септември 1706 г.) имперските сили, командвани от ландграфа Фон Хесен, станал впоследствие крал на Швеция, всъщност удържал една пълна, ала безполезна победа. За кратко време били изгубени Милано, Мантова, Пиемонте, та и кралство Неапол.

[1] В историята на Рьобуле този принц е наречен водач на фракционерите, сякаш става дума за испанец метежник против Фелипе V. — Б.а. ↑

[2] По време на битката при Касинато командвал някой си граф Ревонтлан, роден в Дания, но и войската била само имперска.

Във връзка с това Лабомел изтъква в своите „Бележки относно «Историята на века на Луи XIV», че «датчаните не ги бива особено нито в родината им, нито другаде»“. Нека признаем — рядкост е да видим как такъв човек оскърбява по подобен начин всички нации. — Б.а. ↑

[3] Вж. „Мемоари на Фьокиер“. — Б.а. ↑

Глава XXI.
Продължение на несгодите за Франция и за Испания. Луи XIV изпраща своя главен министър да моли за мир. Изгубената битка при Малплаке и пр.

Битката при Хьохщет станала причина Луи XIV да изгуби най-внушителната част от армията и всички земи край Дунав и край Рейн; тя струвала на рода Фон Байерн цялата Бавария. Денят при Рамийи довел до отнемането на цялата Фландрия до портите на Лил. Разгромът при Торино пропъдил французите от Италия, както винаги се случвало при войните след Шарльоман. В Милано още имало войска, съществувала и победоносната малка армия на граф Дьо Медави. Все още се удържали някои населени места. Било предложено всичко да се отстъпи на императора, само и само той да допусне изтеглянето на тези бойци, които били близо петнайсет хиляди. Императорът склонил на тази капитулация; приел я и херцогът на Савоя. Така с едно драсване на перото императорът мирно и тихо станал господар на Италия; осигурени му били властта над кралствата Неапол и Сицилия: италианските васали станали негови поданици. Той удържал от Тоскана сто и петдесет хиляди пистоли, от Мангова — четирийсет хиляди. Парма, Модена, Лука, макар да били свободни, също били обложени с данък.

Императорът, спечелил тези предимства, не бил старият съперник на Луи XIV Леополд, който под привидността на умереност и без да блести, бил извънмерно честолюбив; това бил неговият най-голям син Йозеф, жизнен, горд, гневлив, ала не тъй славен воин като своя баща. Ако е имало император, създаден, за да пороби Германия и Италия, това е Йозеф I. Той разпростира своето влияние отвъд планините, обира папата, самоволно поставя през 1706 г. избирателите на Бавария и на Кьолн извън закона на Империята, отнема им избирателското право, задържа в затвора потомците на Фон Байерн и дори заличава името им. За баща им остава нещастната участ да се скита немил-недраг из Франция и Нидерландия: през 1712 г. Фелипе V му отстъпва цялата испанска Фландрия[1]. Ако той бе запазил тази провинция, тя със сигурност си струва повече от Бавария и би го отървала от австрийския дом, ала му се дават само градовете Люксембург, Намюр и Шарльороа; останалото се пада на победителите.

Вече всичко сякаш заплашвало Луи XIV, застрашавал преди това цяла Европа. Херцогът на Савоя можел да навлезе във Франция; Англия и Шотландия се обединили и представлявали вече едно кралство — или по-точно Шотландия, превърнала се в провинция на Англия, допринасяла за могъществото на своята бивша съперница. Към края на 1706 и началото на 1707 г. всички врагове на Франция сякаш били придобили нови сили, а Франция вървяла към бездната: била притисната отвсякъде — и по море, и по суша. От великолепната флота, създадена от Луи XIV, оставали едва трийсет и пет кораба; откъм Германия Страсбург все още крепял границата; загубата на Ландау обаче правела Елзас уязвима. Прованс била застрашена от нашествие по суша и по море; изтърваното от Фландрия будело опасения за останалото; и все пак, въпреки несгодите, самата Франция оставала незасегната; независимо от лошото развитие на войната тя била загубила само завоювани земи.

Луи XIV дал отпор навсякъде. Макар навсякъде да бил отслабен, оказвал съпротива, осигурявал закрила, нападал във всички посоки; бедите обаче се стоварвали и в Испания, и в Италия, и в Германия, и във Фландрия. Твърди се, че обсадата на Барселона била осъществена по-зле дори от обсадата на Торино.

Графът на Тулуза се вестил само колкото да върне флотата в Тулон: Барселона получила помощ, обсадата била прекратена, наполовина намалялата френска армия се оттеглила без боеприпаси в Навара, малко кралство, запазено за испанците, макар нашите крале да прибавят и тази титла към френската поради навик, който май не действа в полза на тяхното величие.

Към всички провали се прибавил и още един, привидно окончателен. Съвместно с малък брой англичани португалците превзели всички населени места, до които се добрали, и напреднали чак в испанската част на Естремадура, която се отличавала от португалската част. Командвал ги един французин, станал пер на Англия, милорд Галоуей, бивш граф Дьо Рювини; същевременно англичанинът херцог Беруик, племенник на Марлборо, бил начело на френско-испанските войски, които вече не съумявали да спрат победителите.

Фелипе V бил в Памплона, без да е напълно господар на съдбата си; неговият съперник Карл разширявал своето влияние и силите си в Каталуния: бил господар на Арагон, на провинцията Валенсия, на Картахена, на част от провинцията Гранада. Англичаните си били взели Гибралтар и му били дали Менорка, Ибиса и Аликанте: пред него бил открит и пътят до самия Мадрид (юни 1706 г.); Галоуей влязъл там, без да срещне съпротива, и провъзгласил за крал ерцхерцог Карл; някаква войскова част го обявила за такъв и в Толедо.

Тогава всичко изглеждало за Фелипе V толкова безнадеждно, че маршал Дьо Вобан, най-големият инженер, най-преданият гражданин, мъж, непрестанно зает с полезни или практически неосъществими, но неизменно необичайни начинания, предложил на френския двор да изпрати Фелипе V да управлява в Америка: принцът се съгласил. Канели се да го пратят на плаване с преданите нему испанци; така Испания щяла да бъде оставена сред граждански размирици; търговията с Перу и Мексико щяла да бъде във властта на французите и при този обрат в рода на Луи XIV Франция пак щяла да бъде въздигната. Начинанието било обсъдено във Версай, ала упоритостта на кастилците и грешките на враговете опазили короната за Фелипе V. Населението одобрявало собствения си избор на Фелипе, одобрявало и съпругата му, дъщеря на херцога на Савоя, която се стараела да им се хареса, била изключително борбена като за своя пол и никак не бездействала при тия беди. Тя лично пътувала из градовете, печелела сърцата, будела пориви, събирала дарения, отпуснати от населението: така осигурила на своя съпруг над двеста хиляди екюта за три седмици. Нито един гранд, дал клетва, не станал предател; когато Галоуей провъзгласил ерцхерцога в Мадрид, се разнесъл вик: „Да живее Фелипе!“ В Толедо пък населението разгонило онези, които били на страната на ерцхерцога.

Дотогава испанците не били напрегнали достатъчно сили, за да подкрепят своя крал; те извършили чудеса, когато го видели повален, и проявили в този случай особена храброст, различна спрямо храбростта на други народи, които отначало полагат огромни усилия, а после отстъпват. Трудно е на една нация да бъде наложен крал против волята й. Португалците, англичаните, австрийците, които били в Испания, се оказали преследвани навсякъде, започнали да не им достигат провизиите, те направили грешки, които почти винаги са неизбежни в една чужда страна, претърпели безброй дребни поражения: най-сетне, три месеца след като бил отпътувал от Мадрид като бежанец, Фелипе V влязъл в него триумфално и бил приет с толкова по-радостни възгласи, колкото по-студено и по-отвратено бил посрещнат неговият съперник (22 септември 1706 г.).

Като видял, че и испанците се стараят, Луи XIV също проявил старание; той бдял за сигурността на всички брегове на Океана и на Средиземно море, като разполагал сили на опълчението, поддържал войски във Фландрия, край Страсбург, един корпус в Навара, един в Русийон, а проводил и нови бойци на маршал Беруик в Кастилия.

25 април 1707 г. Тъкмо с тези бойци и с подкрепата на испанците Беруик победил Галоуей във важната битка при Алманса. Алманса, град, изграден от маврите, се намира на границата на Валенсия: цената на победата била тази прекрасна провинция. Нито Фелипе V, нито ерцхерцогът имали лично участие в този ден — така прочутият граф Питърбъро, който бил особен във всичко, възкликнал, че „сме наистина добряци, дето се бием заради тях“. Тъкмо това писал на маршал Дьо Тесе, а съм го чувал и от устата му: той добавяше, че само робите се бият заради един човек, че боят трябва да се води за определена нация. Херцог Д’Орлеан, който искал да участва в събитието и трябвало да стане главнокомандващ в Испания, пристигнал едва на идния ден, ала се възползвал от победата: завзел множество населени места, сред които Лерида, познал славата на великия Конде.

Същевременно маршал Дьо Вилар, върнат от Франция начело на войските единствено поради належащата потребност от човек като него, поправял в Германия нещастните последици от деня при Хьохщет. Пробил бойните редици на Щолхофен отвъд Рейн, разпръснал вражеските части, получил данък от области, възлизащи на петдесет левги наоколо, достигнал чак до Дунав. Мимолетният успех успокоявал донейде нещата по границите с Германия, ала в Италия всичко било изгубено. Беззащитното кралство Неапол, свикнало господарите му да се сменят, паднало под игото на победителите, папата, неуспял да попречи германските бойци да преминат през неговите владения, наблюдавал, без да посмее да възрази, как императорът става негов васал без негово участие. Изключителен пример за силата на наложеното мнение и за властта на обичаите е как Неапол винаги може да бъде превзет, без да се иска съгласието на папата, а пък неизменно след това да му се отдаде почит.

Докато внукът на Луи XIV губел Неапол, дядото бил на път да изгуби Прованс и Дофине. Херцогът на Савоя и принц Ойген вече били проникнали там през прохода при Танд. Там границите не се охранявали, както във Фландрия и в Елзас — вечните бойни полета, — с безброй цитадели, издигнати там поради очакваните опасности. Към Вар нямало подобни предпазни съоръжения, нямало укрепени населени места, възпиращи врага и даващи възможност там да се струпат войски. Тази граница е пренебрегната и до наши дни и за това не може да се изтъкне друга причина, освен че хората рядко проявяват предвидливост във всяко едно отношение. Френският крал с болезнено възмущение гледал как същият този херцог на Савоя, който допреди година бил останал почти без столица, и принц Ойген, едва ли неизраснал в неговия двор, направо се канели да му отмъкнат Тулон и Марсилия.

Август 1707 г. Тулон бил настоятелно обсаден: срещу пристанището имало мощна английска морска флота, която го бомбардирала. При малко повече бързина, старателност и организираност Тулон щял да падне; беззащитната Марсилия нямало да издържи — Франция съвсем спокойно можела да изгуби две провинции. Ала нещата невинаги остават спокойни: времето се оказало достатъчно, за да бъде изпратена помощ. Когато провинциите се оказали застрашени, били отделени бойци от армията на Вилар; били жертвани предимства в Германия, за да бъде спасена част от Франция. Местността, през която проникнали неприятелите, е суха, безплодна, осеяна с планински местности, храна липсва и мъчно се намира подслон. Болестите, налегнали вражеската армия, се впрегнали в помощ на Луи XIV. Обсадата на Тулон била прекратена (22 август 1707 г.) и Прованс скоро била освободена, а Дофине била вън от опасност: тъй рядък е успехът за всяко едно нахлуване, ако силите не разполагат със силна подкрепа в страната. И Карл V се бил провалил там; в наши дни бойците на кралицата на Унгария също се провалиха[2].

Все пак това навлизане, струвало доста на съюзниците, не струвало малко и на французите: голяма площ била разорена, а се стигнало и до разделение на силите.

Европа изобщо не очаквала, че при голямото изтощение, когато за Франция било успех, че е избягнала едно нашествие, Луи XIV ще набере мощ и възможности сам да направи опит за нахлуване във Великобритания въпреки бедственото положение на военноморските си сили, независимо от флотите на англичаните, пръснати из цялото море. Начинанието било предложено от шотландци, свързани със сина на Джеймс II. Успехът изглеждал съмнителен, ала Луи XIV бил помамен от несъмненото величие на самото намерение. Сам е заявявал, че това го е подбудило не по-малко от политическата страна на въпроса.

Да бъде пренесена войната във Великобритания, при положение че тя била тъй мъчителна на толкова други места, да се направи опит да бъде издигнат, та макар и само на шотландския престол, синът на Джеймс II, след като Фелипе V едвам се задържал на испанския трон, било славно, а и не съвсем безпочвено хрумване.

Всички шотландци, които не се били продали на лондонския двор, стенели под зависимостта от англичаните. Тайните им мечти единодушно били да призоват потомъка на някогашните им крале, прогонен още от люлката от престолите на Англия, Шотландия и Ирландия, комуто едва ли не бил направен опит да бъде отнет дори произходът. Било му обещано, че ще завари трийсет хиляди въоръжени мъже, които ще се сражават за него, стига само да пристигне в Единбург с малко помощ от Франция.

Луи XIV, който при отминалото си благополучие бил извършил толкова усилия в полза на бащата, сторил същото за сина в едно време на несгоди. Осем бойни кораба и седемдесет транспортни съда били подготвени в Дюнкерк; натоварени били шест хиляди човека (март 1708 г.). Бойците ръководел граф Дьо Гасе, впоследствие маршал Дьо Матиньон; кавалер Форбен Жансон, един от най-добрите мореплаватели, командвал флотата. Положението не изглеждало зле: в Шотландия имало само трихилядна редовна армия; Англия била разпратила далеч войниците си; те били заети във Фландрия с херцог Марлборо. Трябвало обаче да се стигне до целта, а англичаните разполагали по море с флота от близо петдесет военни кораба. Начинанието се оказало съвсем сходно с онова, което наблюдавахме през 1744 г. в полза на внука на Джеймс II. То било предотвратено от англичаните. Възникнали спънки; лондонското правителство дори успяло да прехвърли дванайсет батальона от Фландрия. Най-подозрителните лица в Единбург били арестувани. Накрая претендентът се добрал до шотландския бряг, ала уговорените сигнали не последвали и единственото, което останало на кавалера Дьо Форбен, било да го върне в Дюнкерк. Той спасил флотата, но начинанието не се състояло. Единствено Матиньон спечелил. Когато разпечатал в открито море заповедите на двора, видял, че е произведен в чин маршал на Франция — награда за онова, което искал, ала не могъл да свърши. Някои историци[3] подозират, че кралица Ан се е била разбрала със своя брат. Би било простодушие да смятаме, че тя би поканила своя съперник да се появи, за да я смъкне от трона. Има грешка във времето: предполага се, че е искала да го поощри, понеже впоследствие тайно го възприема като свой приемник, ала кой иначе би пожелал да бъде прогонен от наследника си?

Докато положението на Франция се влошавало все повече с всеки изминал ден, кралят сметнал, че ако постави своя внук херцога на Бургундия начело на армията във Фландрия, присъствието на предполагаемия бъдещ носител на короната ще съживи дръзновението, което започвало да се губи. Решителен и неустрашим по дух, принцът бил набожен, справедлив и философ по природа. Призванието му било да ръководи мъдри хора. Като ученик на Фенелон, архиепископа на Камбре, той бил възлюбил своя дълг; обичал хората и искал те да са щастливи. Бил обучен да воюва, ала възгледите му относно тази дейност били, че тя е бич за човечеството и злощастна необходимост, а не извор на слава. Принцът философ трябвало да се противопостави на херцог Марлборо; за помощник му дали херцог Дьо Вандом. Случило се нещо, на което често ставаме свидетели; добрият военачалник не бил послушан своевременно и често съветите на принца се противопоставяли на мнението на пълководеца; оформили се две страни, докато в армията на съюзниците имало само една — на общата кауза. Тогава принц Ойген бил край Рейн — ала всеки път, когато се озовавал заедно с Марлборо, двамата постигали съгласие.

Херцогът на Бургундия имал числено надмощие; Франция, която според Европа била вече изтощена, му осигурила почти стохилядна армия; съюзниците разполагали едва с осемдесет хиляди човека; съществувало и предимството на разбирателството с една продължително подвластна на испанците местност, поизмъчена от холандските гарнизони, в която доста граждани били привърженици на Фелипе V. Тайни връзки довели до разтварянето на портите на Гент и Ипър, ала военните действия помели ползата от политическите ходове: разделението, водещо до нерешителност на военния съвет, довело до придвижване първоначално към река Дендер, а подир два ча̀са към Шелде край Ухенард, но било изгубено време. Заварили принц Ойген и Марлборо, които хич не си губели времето и били единни; наложило се отдръпване към Уденард: битката не била голяма, но отстъплението се оказало фатално (11 юли 1708 г.). Грешките се трупали; полковете се насочвали ту насам, ту натам, без да има точни заповеди; дори над четири хиляди души се озовали пътьом под ударите на вражеската войска на няколко мили от бойното поле.

Обезкуражената армия се оттеглила безредно към Гент, Турне и Ипър и оставила принц Ойген да овладее местността и спокойно да обсади Лил с по-немногочислена войска.

Предприемането на обсада на един тъй голям и тъй укрепен град като Лил, без да е завзет Гент, без възможност за снабдяване, освен откъм Остенде, като възможният път бил и твърде тесен, а и всеки миг можело да се попадне в клопка — за Европа това била дръзка постъпка, простима обаче поради неразбирателството и несигурността, царящи във френската армия: оправдал я и успехът. Снабдителните обози можело да бъдат прехванати, ала това не се случило; бойците, които ги охранявали, можело да бъдат победени от по-многочислени части, ала тъкмо те претърпели поражение; армията на херцога на Бургундия можела да нападне недоукрепените позиции на вражеската армия, но не ги нападнала. Лил бил покорен (23 октомври 1708 г.) за най-голямо удивление на цяла Европа, която смятала, че по-скоро херцогът на Бургундия ще притисне Ойген и Марлборо, отколкото те да превземат Лил. Маршал Дьо Буфлер удържал града почти четири месеца.

Жителите му така били свикнали с грохота на оръдията и с всички ужаси около обсадата, че там имало представления при посещаемост, не по-малка отколкото в мирно време, а когато бомба паднала близо до залата, където се играела комедия, спектакълът дори не прекъснал.

Маршал Дьо Буфлер толкова добре бил наредил всичко, че жителите на големия град били спокойни, докато той се преуморявал: защитата му спечелила уважението на неприятелите, сърцата на гражданите и му донесла признателност от страна на краля. Историците, или по-точно холандските писатели, осмелили се да го укоряват, би трябвало да си припомнят, че за да противоречи човек на общественото мнение, трябва да е бил свидетел, и то компетентен свидетел, за да докаже твърденията си[4].

Междувременно армията, станала свидетелка на обсаждането на Лил, се топяла постепенно; тя допуснала да бъдат превзети и Гент, и Брюге, и други позиции: малко кампании са били тъй съдбоносни. Офицерите, обвързани с херцог Дьо Вандом, приписвали всички пропуски на съветите на херцога на Бургундия; съветникът пък упреквал за всичко херцог Дьо Вандом: духовете стават язвителни в нещастието. Придворен на херцога на Бургундия[5] казал един ден на херцог Дьо Вандом: „Така става, когато човек не ходи всеки ден на утринното богослужение; виждате до какви несгоди доживяхме.“ Херцог Дьо Вандом му отвърнал: „Да не мислите, че Марлборо ходи на богослужение по-често от мен?“ Светкавичните успехи на съюзниците били като мед за сърцето на император Йозеф: той бил деспот в Империята, владеел Ландау и вече му се струвало, че поради превземането на Лил пътят към Париж е открит; някаква група холандци се осмелила да проникне през Куртре чак до Версай и отвлякла от Севърския мост интенданта на конюшните на краля, въобразявайки си, че е пленила дофина, бащата на херцога на Бургундия: Париж бил в ужас[6].

Императорът разчитал неговият брат Карл да стане най-малкото крал на Испания също тъй, както Луи XIV възнамерявал внукът му да управлява страната. Приемничеството, което испанците се били опитали да запазят цялостно, вече било поделено между трима: императорът бил взел за себе си Ломбардия и кралство Неапол; брат му Карл все още притежавал Каталуния и част от Арагон. Тогава императорът насилил папа Климент XI да признае ерцхерцога за крал на Испания; папата, когото оприличавали на свети Петър, понеже все настоявал, отричал, покайвал се и плачел, неизменно бил признавал Фелипе V по примера на своя предшественик; при това бил обвързан с рода на Бурбоните. Императорът го наказал, като обявил за имперски множество феоди, които дотогава били на папите, най-вече Парма и Пиаченца, разорил някои свещенически владения и заграбил град Комачо.

В по-отдавнашни времена папата би отлъчил всеки император, отнел му и най-малкото право, а отлъчването би смъкнало императора от престола, ала мощта на небесните ключове е сведена почти до равнището, което й се полага, и клонящият към Франция Климент XI за малко си позволил да посегне към меча. Вдигнал войска и скоро съжалил: убедил се, че под духовното управление римляните никак не ги бива да въртят шпаги. Прибрал войската; оставил Комачо на императора и се съгласил да пише на ерцхерцога: „До нашия прескъп син, католически крал на Испания.“ Скоро английската флота в Средиземно море и германските бойци във владенията му го заставили да напише: „До нашия прескъп син, всеиспански крал.“ Признанието на папата, без значение в германската империя, имало стойност пред народа на Испания, повярвал вече, че ерцхерцогът не е достоен да управлява, след като го закриляли еретиците, похитили Гибралтар.

Август 1708 г. Извън континента на испанската монархия й оставали островите Сардиния и Сицилия; английската флота предала Сардиния на император Йозеф; англичаните желаели неговият брат ерцхерцогът да получи единствено Испания — договорите за делба се шилели от техните оръжия. Те оставили завоюването на Сицилия за по-нататък и предпочели с корабите си да издирват по моретата американските галеони, като си присвоили някои от тях, вместо да предават на императора още земи.

Франция била не по-малко унизена от Рим, а и в по-опасно положение: възможностите се изчерпвали, както и кредитът; населението, обожавало краля си при благополучието, мърморело срещу преследвания от лош късмет Луи XIV.

Разни шайки, на които правителството било продало нацията, за да разполага с пари в брой поради растящите нужди, трупали облаги от нещастията на обществото и го оскърбявали с показен разкош. Взетото назаем било пропиляно; ако не била храбрата изобретателност на някои търговци, особено онези от Сен Мало, които се добрали до Перу и се върнали с трийсет милиона, като услужили с половината на държавата, Луи XIV нямало да успее да плаща на бойците си: войната била разорила Франция и делови хора я спасили. Същото било и в Испания; галеоните, които не били пленени от англичаните, осигурили защитата на Фелипе, обаче издръжката стигнала за няколко месеца и набирането на войници не било никак лесно. Оглавилият министерството на финансите и военното министерство Шамияр си подал оставката през 1708 г. като министър на финансите, оставяйки ги в хаос, който се оказал непоправим при това управление; през 1709 г. напуснал и военното министерство, което било в не по-добро състояние от другото. Обвинявали го в множество грехове; народът не прощавал, защото страдал, и не му хрумвало, че при някои несгоди грешките са неизбежни[7]. Воазен, поел подир него военните въпроси, и Демарец, натоварен с финансовите, не успели да изградят нито по-добри военни планове, нито пък да подсигурят кредит.

Жестоката зима на 1709 година окончателно обезсърчила нацията. Маслинените дръвчета, от които зависи много в Южна Франция, изсъхнали; измръзнали почти всички овошки. Нямало надежда за добиви. Складираното било твърде малко; зърното, което можело с големи разходи да бъде пренесено от пристанищата в Леванта и в Африка, било под заплахата да бъде прехванато от вражеските флоти, а почти не били останали бойни кораби за борба срещу тях. Зимата била ужасна в цяла Европа, но неприятелите разполагали с повече възможности. Холандците особено, осъществявали тъй дълго съобщенията между нациите, разполагали с достатъчно складове, за да изхранят обилно цветущите армии на съюзниците, докато изнемощелите и отчаяни френски бойци едва ли не трябвало да гинат от недоимък.

Кралят продал златни съдове и прибори за четиристотин хиляди франка; най-видните сеньори изпратили сребърните си съдини в монетния двор. Няколко месеца парижани ядели само тричав хляб; дори във Версай доста семейства се хранели с овесен хляб: госпожа Дьо Ментьонон дала пример в това отношение.

Луи XIV вече бил направил някои мирни стъпки и при тия злокобни обстоятелства не се поколебал да помоли за мир същите онези холандци, с които някога се бил отнесъл тъй зле.

Генералните щати нямали щатхалтер от времето на смъртта на крал Уилям; холандските магистрати, които вече наричали своите семейства патрициански, били като крале. Четиримата холандски комисари, отговорни за армията, се отнасяли горделиво спрямо трийсетината германски владетели, на които плащали. „Докарайте тук Холщайн“ — казвали те. Или пък: „Я кажете на Хесен да намине“[8] Тъй се държали тия търговци, които въпреки простичките си дрехи и скромните си трапези се забавлявали да тъпчат и наетите от тях немски горделивци, и величието на един могъщ крал, който навремето ги бил победил.

През 1665 г. привързаността им към Луи XIV не била струвала скъпо; през 1672 г. били понесли нещастията и храбро били възстановили щетите; в случая искали да се възползват от своя късмет. Ни най-малко не се стремели да докажат на хората, проявявайки просто превъзходство, че величие съществува само в силата: искали тяхната държава да получи суверенитет над десет града във Фландрия, сред тях били Лил — вече в ръцете им — и Турне, който все още не бил завладян. Така холандците възнамерявали да оберат плодовете от войната не само за сметка на Франция, но и за сметка на Австрия, на чиято страна се сражавали, както Венеция някога била увеличила своята територия със земи от всичките си съседи. В крайна сметка републиканският дух си е също толкова честолюбив, колкото и монархическият.

Това се видяло подир няколко месеца; когато начатъкът на преговорите избледнял, а оръжията на съюзниците постигнали нови предимства, херцог Марлборо, който бил същински господар на своята владетелка в Англия и бил спечелен за холандската кауза, сключил през 1709 г. с генералните щати известния Хагски граничен договор (traite de la Barriere), според който те трябвало да имат власт над всички гранични градове във Франция, които бъдат превзети, да разполагат с гарнизони в двайсет населени места във Фландрия за сметка на самата страна, в Юи, в Лиеж и в Бон, като Горен Гелдерланд оставал тяхна суверенна територия. Така щели да получат власт над седемнайсетте провинции в Нидерландия; щели да имат и Лиеж, и Кьолн. Възнамерявали да разширят земите си за сметка на своите съюзници. Такива били високите им изисквания, когато кралят тайно им проводил председателя Руйе в опит за преговори.

Преговарящият най-напред се видял в Антверпен с двама амстердамски магистрати, Брюис и Вандердусен, които разговаряли с него като победители и разгърнали пред пратеника на най-гордия крал цялото високомерие, което ги било смазало през 1672 г. После с него се водели престорено разговори известно време в едно от селцата, които някога пълководците на Луи XIV били опожарили и потопили в кръв. След като хубаво си поиграли с него, му заявили, че кралят на Франция трябва да накара своя внук краля да се откаже от престола без никакво обезщетение, че избирателят на Бавария Франц Мария и неговият брат избирателят на Кьолн трябвало да поискат прошка — иначе договорите щели да се сключат със силата на оръжията.

Отчайващите послания на председателя Дьо Руйе към съвета се нижели в периода на най-жалката нищета, до която кралството било докарано в тия пагубни времена. Зимата на 1709 г. имала ужасяващи последици; народът гинел от глад; на бойците не било платено; навсякъде царяла печал: стоновете и страховете на населението усилвали нещастието.

Съветът бил съставен от дофина, от херцога на Бургундия и негов син, от канцлера на Франция Поншартрен, от херцог Дьо Бовилие, от маркиз Дьо Торси, от военния държавен секретар Шамияр и от главния финансов контрольор Демарец. Херцог Дьо Бовилие описал най-трогателно състоянието, до което била доведена Франция, а херцогът на Бургундия направо се просълзил, както и целият съвет. Канцлерът заключил, че трябва да се договори мир на всяка цена: военният министър и министърът на финансите заявили, че възможностите са изчерпани. „Една тъй тъжна сцена — казва маркиз Дьо Торси — би била трудна за описване, дори да бе позволено да се разкрие тайната на най-затрогващото в нея.“ Тайната се състояла във всеобщия плач.

Кризата накарала маркиз Дьо Торси да предложи сам да сподели оскърбленията, нанасяни на краля в лицето на председателя Руйе; ала нима можел да се надява да постигне онова, което победителите вече били отказали? Следвало да се очакват само още по-сурови условия.

Март 1709 г. Съюзниците вече започвали военните действия. Торси отишъл в Хага под измислено име, държавният секретар Хайнзиус се зачудил, когато му съобщили, че оня, когото чужденците приемали за главен министър на Франция, се намира в неговото преддверие. Преди време Хайнзиус бил проводен във Франция от крал Уилям, за да преговаря относно правата му върху княжество Оранж; той се бил срещнал с Лувоа, държавен секретар на областта Дофине, край чиято граница е разположено княжеството. Пратеникът на Уилям говорил разпалено — не само за своя господар, но и за представителите на реформистката църква в Оранж, нима можем да си представим, че Лувоа му отвърнал, че „ще го тикне в Бастилията“[9]? Подобни слова, дори отправени към поданик, биха прозвучали отвратително; изречени спрямо чужд пратеник, те представлявали нагло престъпване на правото на нациите. Оттук съдим какво е било дълбокото впечатление, оставено в сърцето на магистрата на един свободен народ.

Малко примери има подобна надменност да бъде последвана от толкова унижения. В Хага маркиз Дьо Торси умолявал от името на Луи XIV, обърнал се и към принц Ойген и към херцог Марлборо, след като си изгубил времето с Хайнзиус; те и тримата искали войната да продължи: за принца тя означавала величие и мъст, за херцога — слава и огромно богатство, а той ценял и двете; третият, движен от другите двама, се възприемал като спартиат, принизяващ персийския крал. Те предлагали не мир, а примирие, при което трябвало да бъдат удовлетворени исканията на всички съюзници, а нищо да не бъде дадено на съюзените с краля; условието било кралят да се присъедини към своите врагове, за да прогони от Испания собствения си внук в двумесечен срок; за да бъдат нещата необратими, той трябвало веднага да отстъпи завинаги десет градове във Фландрия на холандците, да върне Страсбург и Брисак и да се откаже от суверенитета си над Елзас. Луи XIV надали бил очаквал, когато отказал навремето полк на принц Ойген, когато Чърчил още не бил дори полковник в Англия, когато дори името на Хайнзиус му било почти неизвестно, че един ден тези трима мъже ще му налагат такива клаузи. Торси напразно се опитал да изкуши Марлборо, като му предложил четири милиона; херцогът, който обичал и славата, и парите, ала с огромните си печалби, дължащи се на победите, доста надхвърлял четири милиона, оставил френския преговарящ с мъката от едно срамно и безсмислено предложение. Торси предал на краля заповедите на неговите врагове. Тогава Луи XIV сторил нещо, което никога не бил вършил спрямо своите поданици: той се оправдал пред тях; разпратил на губернаторите на провинциите и на градските общини циркулярно писмо, в което се отчитал пред хората за тегобите, които бил принуден да продължи да им налага, събудил тяхното възмущение, повлиял на чувството им за чест, та дори и за жалост[10]. Политици са казвали, че Торси е отишъл да се унизи в Хага само за да изкара враговете виновни, за да оправдае Луи XIV в очите на Европа и за да настърви французите до гняв заради оскърблението, нанесено на нацията чрез неговата личност; в действителност той отива само да иска мир; председателят Руйе остава по заповед дори още няколко дни в Хага, за да се помъчи да договори не тъй сурови условия — единственият отговор на щатите бил, че Руйе трябва да си замине в срок от двайсет и четири часа.

След като твърдият отговор бива предаден на Луи XIV, той казва на заседание на съвета: „Щом ще трябва да се воюва, предпочитам да воювам с враговете си, а не с децата си.“ И се подготвя да си изпробва отново късмета във Фландрия. Гладът, измъчил селата, става подкрепа за войната: онези, които нямали хляб, станали войници; много земи останали неразорани, ала се събрала армия. Маршал Дьо Вилар, изпратен предната година в Савоя да командва бойци, чието дръзновение успял да поощри, бил призован във Фландрия като човек, на когото държавата възлагала своята надежда.

Марлборо вече бил превзел Турне (29 Юли 1709 г.), като Ойген осигурил странична подкрепа за обсадата; двамата пълководци вече се придвижвали с намерението да завоюват Моне: маршал Дьо Вилар тръгнал напред, за да ги спре. С него бил старият му познат маршал Дьо Буфлер, който бил помолил да му бъде подчинен. Буфлер действително обичал краля и отечеството; в този случай той доказал (въпреки афоризма на един духовит мъж), че и при монархическа държава, когато владетелят е свестен, съществуват добродетели. Те навярно са не по-малко, отколкото при републиките, може би не са тъй възторжени, ала притежават повече от онова, което наричаме чест[11].

Още щом французите напреднали, за да попречат на завземането на Моне, съюзниците поели, за да ги нападнат край гората Бланжи и край село Малплаке.

Армията на съюзниците наброявала приблизително осемдесет хиляди бойци, а армията на маршал Дьо Вилар — към седемдесет хиляди. Французите теглели осемдесет оръдия, съюзниците — сто и четирийсет. Херцог Марлборо командвал десния фланг, сиреч англичаните и германските бойци, на които плащала Англия; принц Ойген бил в центъра; Тили и граф Фон Насау били отляво заедно с холандците.

Маршал Дьо Вилар поел лично левия фланг и оставил десния на маршал Дьо Буфлер. Армията укрепила набързо позициите си — едно действие, подходящо за по-малобройна и тъй дълго останала без късмет войска, която била наполовина запълнена с нови набори, подходящо и спрямо положението на Франция, която при пълно поражение щяла да изпадне в жестока безизходица. Някои историци укоряват пълководеца за това разположение. Те казват: „Той е трябвало да направи голям пробив, а не да дава възможност за такъв пред себе си.“ Колко умело съдят събитията на едно бойно поле хората, които го правят в своите кабинети!

Зная единствено, че според думите на самия маршал войниците останали без хляб цял един ден, а тогава получили такъв и го изхвърлили, за да им е по-леко да тичат в битката. През предните векове е имало твърде малко по-оспорвани и по-продължителни сражения, а нито едно не е било по-смъртоносно. Аз няма да кажа за тази битка нищо, което да не е признато от всички.

Левият фланг на враговете, където се сражавали холандците, бил почти напълно унищожен и дори преследван с щикове, надянати на пушките; вдясно Марлборо напрягал сили и удържал положението; маршал Дьо Вилар пооголил малко своя център, за да противостои на Марлборо, ала центърът бил нападнат; укрепителните съоръжения били пометени; гвардейският полк, който се биел там, не могъл да окаже съпротива. Маршалът се спуснал отляво към своя център, бил ранен и сражението било загубено: по бойното поле лежали близо трийсет хиляди мъртви и смъртно ранени (11 септември 1709 г.).

Стъпвало се по скупчени трупове, особено при холандците. Франция не изгубила повече от осем хиляди мъже през този ден; враговете дали към двайсет и една хиляди убити и ранени, ала центърът бил отнесен, двата фланга били разделени и онези, които осъществили по-голямото клане, се оказали победени.

Маршал Дьо Буфлер осъществил отстъплението при пълен ред[12] с помощта на княз Дьо Тенгри Монморанси, впоследствие маршал Фон Люксембург, наследил храбростта на предците си. Армията се изтеглила между Кеноа и Валансиен, отнасяйки доста пленени знамена и стягове на неприятелите. Тези успехи утешили Луи XIV и честта, че издържали толкова дълго и че било изгубено единствено бойното поле, била сметната за победа. Завърналият се в двора маршал Дьо Вилар уверил краля, че ако не било раняването му, е щял да извоюва победа. Пълководецът по мое свидетелство бе убеден в това, ала съм и свидетел, че малцина му вярваха.

Може да е учудващо, че една армия, унищожила две трети от силите на врага, сиреч повече хора, отколкото е загубила, не се опитва да попречи на онези, които е трябвало да си легнат сред мъртъвци, да се прехвърлят и да обсадят Моне. Холандците се бояли от това начинание. Колебаели се. Ала представата, че една битка е изгубена, се налага на победените и ги обезсърчава. Хората никога не вършат това, което трябва да се направи, а ако на един войник се каже, че е победен, той се страхува това да не се случи пак. Затова Моне бил обсаден и превзет, и останал на холандците, както и Турне, и Лил.

[1] В историята на Рьобуле се казва, че това суверенно право му е дадено още през 1700 г.; тогава обаче той е още само вицекрал. — Б.а. ↑

[2] Уважението към истинността в дреболиите ни принуждава да упоменем словата, които съставителят на „Мемоарите на госпожа Дьо Ментьонон“ влага в устата на краля на Швеция Карл XII, който се бил обърнал към херцог Марлборо: „Ако Тулон е превзет, и аз ще го превзема.“ Английският пълководец не се намирал при краля през време на обсадата. Той се вижда с него в Алт Ранщат през април 1707 г., а обсадата на Тулон е прекратена през месец август. Впрочем Карл XII изобщо не се е забърквал в тази война; той неизменно отказва да се срещне с всички изпратени при него французи. В „Мемоарите на госпожа Дьо Ментьонон“ откриваме приказки, които не са били изричани, а и не биха могли да бъдат изречени; на тази книга следва да гледаме просто като на зле предъвкан роман. — Б.а. ↑

[3] Сред тях и Рьобуле на стр. 233 във VIII том. Той основава догадките си върху догадките на кавалер Дьо Форбен. Онзи, който заля публиката с толкова лъжи, озаглавени „Мемоарите на госпожа Дьо Ментьонон“, и отпечата през 1752 г. неправомерно издание на „Векът на Луи XIV“, задава в една от бележките си въпроса кои историци са твърдели, че кралица Ан се е била разбрала с брат си. „Това са небивалици“ — обобщава той. Виждаме обаче тук ясно, че не са небивалици и че авторът на „Векът на Луи XIV“ не твърди нищо, без да има доказателство за него. Иначе не е редно да се пишат исторически трудове. — Б.а. ↑

[4] Такъв е историческият труд, който издател на име Ван Дюрен поръчал на йезуита Ла Мот, избягал в Холандия под името Ла Ход, дописан от Ламартиниер, основаващ се върху неизвестните мемоари на граф Дьо…, държавен секретар. В „Мемоарите на госпожа Дьо Ментьонон“, където има още повече лъжи, в том IV на стр. 119 пише, че обсаждащите града пращали листовки със следното съдържание: „Успокойте се, французи, онази Ментьонон няма да ви стане кралица.“ Там е добавено: „Можем да предположим, че във въодушевлението от удоволствието заради една вероятна победа Луи е предложил или обещал трона на госпожа Дьо Ментьонон.“ Бива ли във въодушевлението от наглостта хартията да бъде омърсявана с подобни измислици и долнопробни клюки? Как несмисленият съставител е достигнал дотам в безочието си, та да твърди, че херцогът на Бургундия бил предал краля, своя дядо, и е оставил Лил да бъде превзет от принц Ойген, за да не би госпожа Дьо Ментьонон да бъде провъзгласена за кралица? — Б.а. ↑

[5] Маркиз Д’О. — Б.а. ↑

[6] Дръзката постъпка била извършена от холандски офицери. Почти всички те били французи, заставени от фаталното отменяне на Нантския едикт да си потърсят друга родина; те сметнали преносимия стол на маркиз Дьо Беринген за стола на дофина, понеже бил украсен с френския герб. След като го отвлекли, го накарали да се качи на кон; той обаче бил възрастен и слабо подвижен, така че учтиво му наели пътьом пощенска кола. Това отнело време. Кралските пажове се спуснали подир тях; интендантът на конюшните бил освободен, а пленилите го станали на свой ред пленници; било въпрос на минути да отвлекат дофина, който пътувал след Беринген само с един гвардеец за охрана. — Б.а. ↑

[7] Според историческия труд на бившия йезуит Ла Мот, съчинен от Ламартиниер, финансите били отнети на Шамияр през 1703 г., като общественото мнение било наложило с тях да се заеме маршал Д’Аркур. Чет нямат грешките на този историк. — Б.а. ↑

[8] Авторът е слушал за това от устата на поне двайсет души, които са ги чували да говорят тъй в Лил след превземането на града. Все пак възможно е тези изрази да са не просто в резултат на грубиянска надменност, а поради спазването на един лаконичен стил, какъвто се среща в армиите. — Б.а. ↑

[9] Вж. „Мемоари на Торси“, том III, стр. 2; текстът потвърждава напълно изнесеното тук. — Б.а. ↑

[10] Авторът на „Мемоари на госпожа Дьо Ментьонон“ твърди, на стр. 92 и 93 във V том, че „херцог Марлборо и принц Ойген придумали Хайнзиус“ като че ли се е налагало Хайнзиус да бъде увещаван. Той слага в устата на Луи XIV вместо прекрасната реч, произнесена от него пред съвета; низките и незначителни слова: „Тогава — като тогава.“ Той цитира автора на „Векът на Луи XIV“ и го укорява, задето твърдял, че „Луи XIV разлепил своето циркулярно писмо по улиците на Париж“. Направихме справка във всички издания на „Векът на Луи XIV“; там, няма нито дума от цитираното от този човек, дори в собственото му нелегално франкфуртско издание от 1752 г. (1756). — Б.а. ↑

[11] Тук следва да дадем пояснение. Известният автор на „За духа на законите“ (Монтескьо) казва, че честта е принципът на монархическите управления, а добродетелта е принципът на републиканските управления.

Това са неясни и смътни представи, които бяха нападнати също тъй неясно, понеже рядко се постига съгласие за стойността на понятията и разбирателството е рядкост. Честта е желанието човек да бъде почитан, уважаван: оттук иде навикът да не правим нищо, за което бихме се червили. Добродетелта е осъществяване на дълга, независимо от желанието за постигане на уважение. Затова честта е обичайна, а добродетелта — рядка.

Принципът на монархията или на републиката не е нито честта, нито добродетелта. Монархията се основава върху едноличната власт; републиката се основава върху властта, която мнозина имат, да попречат на едноличната власт. Повечето монархии са били установявани от военни водачи, а републиките — от сдружени граждани. Честта е обичайна за всички хора, а добродетелта е рядка при всяко едно управление. Самолюбието на всеки, живеещ при република, бди над самолюбието на другите; всекиму се иска да бъде господар, ала никой не става такъв; честолюбието на всекиго е общовъзпиращо и цари равенство.

В една утвърдена монархия самолюбието може да бъде удовлетворено единствено ако човек се хареса на владетеля или на онези, които управляват под заповедите на владетеля. При тези зададени обстоятелства и от едната, и от другата страна няма нито чест, нито добродетел; има само интерес. Във всяка страна добродетелта възниква като следствие от възпитанието и от характера. В „За духа на законите“ се казва, че за една република е необходима повече добродетел; в известен смисъл е тъкмо обратното; много повече добродетел е необходима в един двор, за да се противопостави човек на толкова примамливи неща. Херцог Дьо Монтозие и херцог Дьо Бовилие бяха изключително въздържани и добродетелни хора. Маршал Дьо Вилроа съчетаваше по-мек нрав с не по-малко ненакърнима почтеност. Маркиз Дьо Торси бе един от най-честните хора в Европа, поставен на длъжност, при която политиката води до пропуски в нравствеността. Генералните контрольори Льопелтие и Шамияр се славеха като не особено способни, ала добродетелни.

Трябва да признаем, че в тази злощастна война Луи XIV се оказва заобиколен единствено с безупречни хора; това е съвсем правдиво и твърде важно заключение в един исторически труд, където на нравите се отделя толкова място. — Б.а. ↑

[12] В книгата, озаглавена „Мемоари на маршал Беруик“ е казано, че отстъплението било дело на маршал Беруик. Така се твърди и в други мемоари. Според „Мемоари на госпожа Дьо Ментьонон“ от Лабомел, том V, стр. 99, четем, че съюзниците упрекнали маршал Дьо Вилар, че „се е наранил сам“ че „французите го укорявали, че е отстъпил прекалено рано“. Това са смешни измами. Пълководецът бил уцелен от карабина под коляното и костта му била счупена така, че куцаше до края на живота си. Кралят му изпратил Марешал, своя главен хирург, и благодарение на него не му отрязали крака. Това ми е известно от думите на господин маршал Дьо Вилар и на този известен хирург; това се знае и от офицерите; то се потвърждава и от писмата, които господин херцог Дьо Вилар благоволи да ми изпрати. Той изразява единствено презрение към безочливите и клеветнически глупости на Лабомел. — Б.а. ↑

Глава XXII.
Луи XIV продължава да иска мир и да се отбранява. Херцог Дьо Вандом утвърждава на престола краля на Испания

Неприятелите не само напредвали стъпка по стъпка от тази посока, сривайки всички прегради към Франция; те възнамерявали с помощта на херцога на Савоя да ударят изненадващо Франш Комте и да проникнат в сърцето на кралството от две страни. Пълководецът Мерси трябвало да улесни това начинание, като навлезе във високата част на Елзас през Базел, ала за щастие бил спрян при остров Нойбург на Рейн от граф Дьо Бург, впоследствие маршал (26 август 1709 г.). Нямам представа защо всички, носили името Фон Мерси, са били неизменно и злощастни, и уважавани. Там този човек бил напълно сразен. Откъм Савоя не било предприето нищо, ала опасността откъм Фландрия си оставала все тъй значителна, а във вътрешността си кралството било тъй окаяно, че кралят отново замолил за мир. Предложил да признае ерцхерцога за крал на Испания, да не праща никаква помощ на внука си, а да го остави на съдбата; да даде в залог четири населени места; да върне Страсбург и Брисак; да се откаже от суверенитета над Елзас и да задържи само префектурата; да разруши всички укрепления на населените места между Базел и Филипсбург; да премахне тъй дълго представлявалото опасност пристанище на Дюнкерк и да разруши укрепленията му; да остави на генералните щати Лил, Турне, Ипър, Менен, Вьорн, Конде, Мобьож. Това са основните клаузи на мира, за който той умолявал.

Съюзниците обаче пожелали отново да си доставят удоволствие, оспорвайки прекланянето на Луи XIV. На пълномощниците му било разрешено да се явят в началото на 1710 г., за да предадат в градчето Гертруденберг просбите на монарха: той избрал за целта маршал Д’Юксел, хладен, мрачен човек, по-скоро мъдър, отколкото възвишен или дръзновен по дух, и абат Дьо Полиняк, впоследствие кардинал, един от най-ярките и красноречиви умове на своя век, който бил внушителен по лице и по изящество. Духовитостта, мъдростта и красноречието не вършат работа на пратениците, ако владетелят няма късмет: договорите се налагат с победи. В Гертруденберг пратениците на Луи XIV се оказали не приети, а едва ли не заточени. Разни хора идвали да чуят техните предложения и ги предавали в Хага на принц Ойген, на херцог Марлборо, на граф Фон Цинцендорф, представител на императора; предложенията винаги били приемани презрително. Оскърбявали ги с нагли бележки, все съставени от френски бежанци, които били станали по-големи врагове на славата на Луи XIV от Марлборо и Ойген.

Френските пълномощници достигнали дотам в унижението си, че обещали кралят да даде пари, за да бъде детрониран Фелипе V, ала и това не било чуто. Противниците настоявали като начало Луи XIV сам да прогони внука си от Испания за два месеца, и то с оръжие. Тази нелепа безчовечност, по-уязвяваща и от отказ, била вдъхновена от нови успехи.

Докато съюзниците се обръщали към принизения в гордостта и величието си Луи XIV като раздразнени господари, те превзели и град Дуе. Скоро след това завоювали Бетюн, Ер и Сен Вьонан; лорд Стеър предложил да бъдат изпратени войскови части към Париж.

Същевременно армията на ерцхерцога в Испания под командването на Гвидо фон Щархемберг, немския пълководец с най-добра слава след принц Ойген, удържала при Сарагоса пълна победа (20 август 1710 г.) над войската, на която привържениците на Фелипе V възлагали надежди и която водел злощастният маркиз Де Бай. Пак било забелязано, че и двамата благородници, които си оспорвали властта над Испания и се намирали близо до своите армии, не взели участие в сражението. Измежду всички владетели, заради които тогава се водели битки в Европа, тогава единствено херцогът на Савоя воювал лично. Тъжно било, че печелел тази слава в сражения срещу двете си дъщери, едната, от които искал да детронира, за да получи малко земи в Ломбардия, като император Йозеф вече му създавал спънки и при пръв удобен случай те щели да му бъдат отнети.

Императорът имал късмет навсякъде, никъде той не му изневерявал дори за малко. Самолично бил раздробил Бавария, раздавайки феодите й на свои роднини и довереници. В Италия ограбил младия херцог Дела Мирандола; владетелите от Империята поддържали негова армия край Рейн, без да се замислят, че укрепяват една опасна за тях власт — старата омраза към името на Луи XIV владеела умовете тъй силно, че замъглявала всеки друг интерес. Късметът на Йозеф му помогнал да се справи с размирниците в Унгария. Франция била изпречила насреща му княз Ракоци, който воювал за нейните интереси и за свободата на своята страна. Ракоци бил разбит, градовете му — превзети, привържениците му — разорени. Така Луи XIV търпял несгоди и извън страната, и в нея, и по море, и по суша, и в откритите преговори, и в тайните интриги.

Тогава цяла Европа вярвала, че ерцхерцог Карл, братът на късметлията Йозеф, ще оглави Испания без съперничество. Европа била заплашена от мощ, по-голяма от мощта на Карл V; а тъкмо Англия, тъй дълго враждувала с австрийско-испанския род, и разбунтувалата се негова робиня Холандия изтощавали своите сили, за да я заякчат. Скрилият се в Мадрид Фелипе V отново го напуснал и се оттеглил във Валядолид, а ерцхерцог Карл влязъл в столицата като победител.

Кралят на Франция вече не можел да помогне на своя внук; бил принуден частично да направи това, което искали враговете му в Гертруденберг — да изостави Фелипе, да изкара за своя собствена защита от Испания малкото останали там войски. Самият той вече трудно удържал положението откъм Савоя, откъм Рейн, а особено откъм Фландрия, където се сипели най-тежките удари.

Испания била за оплакване повече и от Франция. Почти всички провинции били опустошени от неприятелите и от защитниците си. Португалия я била нападнала. Търговията западала. Гладът бил всеобщ; ала той бил по-тежък за победителите, отколкото за победените, тъй като в обширни части на страната поради настроенията си населението отказвало всичко на австрийците, а давало всичко на Фелипе. Монархът вече не разполагал нито с войски, нито с пълководец от Франция. Херцог Д’Орлеан, благодарение на когото късметът донякъде се бил възвърнал подир провалите, вече не само не командвал армията му, ами бил възприеман тогава като негов враг. Със сигурност въпреки обичта на града Мадрид към Фелипе, въпреки верността на множество грандове и на цялата Кастилия, в Испания имало много хора, настроени против Фелипе V. Всички каталунци — една войнствена и упорита нация — били твърдо на страната на неговия съперник. Половината Арагон също. Част от населението очаквала какво ще се случи; друга мразела ерцхерцога, без да харесва особено Фелипе. Херцог Д’Орлеан, който също се казвал Филип, който не одобрявал нито испанските министри, нито управляващата княгиня Дез Юрсен, по някое време сметнал, че може да спечели за себе си страната, която бил дошъл да защитава; когато Луи XIV сам предложил да изостави внука си, а в Испания вече се говорело за абдикация, херцог Д’Орлеан си въобразил, че е достоен да запълни мястото, което Фелипе V като че ли трябвало да напусне. Той имал спрямо тази корона права, които покойният испански крал бил пренебрегнал и които баща му бил потвърдил с възражение.

Посредством своите агенти той се съюзил с някои испански грандове, те се зарекли да го издигнат на престола, ако Фелипе V бъде смъкнат: тогава щял да намери доста испанци, готови да се наредят под знамената на един владетел, умеещ да воюва. Ако това начинание се увенчаело с успех, можело и да допадне на морските велики сили — така поне нямало да се боят, че Испания и Франция са заедно в едни ръце, и щели да приемат мира, без да се противят толкова. Проектът бил разкрит в Мадрид в началото на 1709 г., когато херцог Д’Орлеан бил във Версай. Неговите агенти в Испания били арестувани. Фелипе V не простил на своя роднина, задето сметнал за възможна неговата абдикация и помислил дали да не го замести. Франция изразила възмущението си от херцог Д’Орлеан. Негово Кралско Височество като баща на Фелипе V заявил в съвета, че е редно сметнатият за виновен да бъде съден, ала кралят предпочел тайният и не напълно достоен за отхвърляне проект да бъде отминат мълчаливо, а не да наказва своя племенник във време, когато внукът му като че се бил провалил.

Най-сетне едновременно с битката при Сарагоса съветът на испанския крал и повечето грандове, виждайки, че не разполагат с пълководец, когото да противопоставят на Щархемберг, възприеман като равен на Ойген, единодушно се обърнали към Луи XIV да им изпрати херцог Дьо Вандом. Въпросният благородник, който се бил оттеглил в Ане, се отзовал и присъствието му се оказало равностойно на цяла армия. След като си бил спечелил голяма слава в Италия, която не помръкнала въпреки злощастната кампания при Лил, испанците му се доверявали. Популярността му, щедростта му, граничеща с разточителство, откровеността, любовта му към войниците печелели всички сърца. Още щом стъпил в Испания, с него се случило онова, което се било случило някога с Бертран Дюгеклен: с името си привлякъл тълпи от доброволци. Нямал налице пари: градските, селските и духовните общности му дали. Нацията била обхваната от ентусиазъм; оцелелите от битката при Сарагоса се присъединили към неговите части при Валядолид (август 1710 г.); отвред прииждали нови хора. Херцог Дьо Вандом използвал напълно тази пламенност, подгонил победителите и върнал краля в Мадрид; враговете били принудени да се изтеглят към Португалия; той ги последвал, преплувал Тахо; в Бриуега пленил Стенхоуп (9 декември 1710 г.) заедно с пет хиляди англичани; добрал се до военачалника Щархемберг и на следващия ден се сражавал с него при Вилявисиоза. Макар да не бил командвал дотогава с другите пълководци, Фелипе V бил привлечен от духа на херцог Дьо Вандом и оглавил десния фланг. Пълководецът повел левия; победата им била пълна; само за четири месеца херцогът, пристигнал при безнадеждни обстоятелства, поправил всичко и завинаги укрепил испанската корона на главата на Фелипе[1].

Внезапният обрат смаял съюзниците, ала друг, по-тих и също тъй решаващ обрат се подготвял в Англия. С безразсъдното си поведение една германка била отнела от австрийския дом цялото наследство на Карл V и се оказала първопричина за войната; с приумиците си една англичанка довела до мир. Херцогинята на Марлборо Сара Дженингс направлявала действията на кралица Ан, а херцогът ръководел държавата. В лицето на великия ковчежник Годолфин, тъст на една от дъщерите му, разполагал с финансите; държавният секретар Съндърланд, негов зет, му осигурявал пълна подкрепа от страна на кабинета. Целият дом на кралицата, командван от жена му, се подчинявал на неговите заповеди. Бил господар на армията и раздавал длъжностите в нея. Англия се деляла на две партии, виги и тори, той оглавявал вигите и те вършели всичко, за да го възвеличат; торите били заставени да му се възхищават и да мълчат. Няма да е недостойно за този исторически труд, ако добавим, че херцогът и херцогинята били най-красивите личности на своето време, а това предимство все още допада на мнозинството люде, особено когато е обвързано с достойнства и слава.

В Хага му се доверявали повече, отколкото на тамошния държавен секретар, имал силно влияние в Германия. И като преговарящ, и като пълководец бил имал неизменен късмет, никое частно лице не се било радвало на такава мощ и на такава слава. Можел да усилва властта си и посредством огромното си богатство, добито покрай командването. Чувал съм от неговата вдовица, че подир делбата помежду четирите му деца му останали, и то без щедра намеса от страна на двора, седемдесет хиляди лири доход, което прави над милион и петстотин и петдесет хиляди от нашите днешни ливри. Ако не бил, наравно с величието си, и донейде скъперник, е можел да има своя партия, която кралица Ан би била неспособна да разбие; ако съпругата му била проявила по-голяма любезност, кралицата нямало да разкъса оковите си; херцогът обаче така и не се наситил на богатства, а херцогинята често сменяла настроението си. Кралицата я била възлюбила с обич, граничеща с покорство и пълен отказ от собствена воля.

При подобни връзки обикновено неприязънта, капризите, високомерието, прекомерната авторитарност се падат на владетелите: тъкмо те налагат иго — а в случая то било наложено от страна на херцогиня Марлборо. Кралица Ан имала нужда от фаворитка и изборът й паднал върху отговорната за тоалета й дама милейди Машъм: ревността на херцогинята не закъсняла. Тя отказала няколко превъзходни чифта ръкавици, подарък от кралицата; изпуснала в нейно присъствие легенче с вода, уж поради немарливост, върху роклята на госпожа Машъм — и Европа се променила. Отношенията се изострили: братът на новата фаворитка поискал полк от херцога; херцогът отказал, кралицата удовлетворила искането. Торите се възползвали от обстоятелствата, за да изведат кралицата от приетото робство, да принизят мощта на херцог Марлборо, да сменят правителството, да сключат мир и да се заемат по възможност да върнат рода Стюарт на английския престол. Ако херцогинята била проявила известна гъвкавост, можела да продължи да управлява. Двете с кралицата имали навика да си пишат всеки ден под псевдоними: потайността, близостта им допускала напълно възможността за помирение; херцогинята обаче се възползвала от тях само за да развали всичко. Писала настъпателно; писмото й гласяло: „Въздайте ми справедливост, не ми отговаряйте.“ После се покаяла; отишла да иска прошка, плакала, ала кралицата й отвърнала единствено следното: „Наредихте ми да не ви отговарям и аз няма да ви отговоря.“ Раздялата била безвъзвратна; херцогинята повече не се появила в двора; скоро след това отнели министерския пост на зетя на Марлборо Съндърланд, после сменили и Годолфин, и самия херцог. При други държави това се нарича изпадане в немилост; в Англия това е направо смяна на курса, а обратът все още бил твърде затруднителен за извършване.

Торите вече имали власт над кралицата, но не и над кралството; наложило им се да прибягнат до съдействието на религията: във Великобритания тя съществува дотолкова, че да отличава гледните точки. Вигите проявявали склонност към презвитерианството: това била гледната точка, заради която бил детрониран Джеймс II, преследван Чарлс II и убит Чарлс I. Торите били за епископалната църква, привърженици на рода Стюарт, желаели да се възстанови пълното подчинение спрямо кралете, тъй като епископите се надявали на повече послушание към самите себе си. Те подтикнали един проповедник да заговори в катедралата „Сейнт Пол“ за тази гледна точка, да се изрази злостно спрямо управлението на Марлборо и спрямо фракцията, дала короната на крал Уилям[2]; кралицата, която одобрявала духовника, не успяла да се наложи и той не бил допускан в продължение на три години в двете камари на залата в Уестминстър, а проповедта му била изгорена. Тя усетила още по-дълбоко слабостта си — независимо от тайното предпочитание към собствената й кръв, нямало как да доведе до престола брат си, чийто път към него бил препречен от партията на витите. Писателите, твърдящи, че Марлборо и неговата партия паднали, когато секнало благоволението на кралицата към тях, не познават Англия. Кралицата вече копнеела за мир, ала дори не посмяла да отнеме от Марлборо военното командване; през пролетта на 1711 г. Марлборо все тъй притискал Франция, макар дворът да не бил вече на негова страна.

В края на януари през същата тази 1711 г. във Версай пристигнал един непознат свещеник, абат Готие, който бил служил при изповедника на маршал Дьо Талар през време на неговото пратеничество при крал Уилям: оттогава си бил останал все в Лондон, където единственото му задължение било да отслужва литургии в частния параклис на граф Фон Галас, посланик на императора в Англия. По случайност се сближил с един лорд, близък към новото правителство, което не одобрявало херцог Марлборо. Непознатият отишъл при маркиз Дьо Торси и направо му казал: „Искате ли мир, господине? Дошъл съм да ви предложа начин да го постигнете.“ Според господин Дьо Торси това било все едно да бъде попитан един умиращ дали желае да оздравее.

Скоро започнали тайни преговори с граф Оксфорд, велик ковчежник на Англия, и Сейнт Джон, държавен секретар, впоследствие лорд Болингброук. И двамата мъже имали интерес да сключат мир с Франция, за да отнемат на херцог Марлборо военното командване и да изградят своето бъдеще върху развалините на неговото. Това била опасна стъпка: ставало дума за измяна на общата кауза на съюзниците, за отказ от всички обещания, като щели да се изложат без никакъв повод на омразата на по-голямата част от нацията, както и на разследване от страна на парламента, което можело да им струва главите. Съмнително било, че ще успеят, ала непредвидено събитие улеснило грандиозния замисъл. Император Йозеф I умрял (17 април 1711 г.) и оставил владенията на австрийския дом, Германската империя и претенциите спрямо Испания и Америка на милостта на своя брат Карл, който само подир няколко месеца бил избран за император.[3]

Още щом се разчуло за тази смърт, предубежденията, ръководили толкова нации, започнали да избледняват в Англия покрай старанието на новото правителство. Целта била да се попречи на Луи XIV да управлява Испания, Америка, Ломбардия, неаполското кралство и сицилианското кралство от името на своя внук: кому обаче било нужно толкова държави да бъдат обединени под властта на Карл VI? За какво пилеела средствата си английската нация? Тя плащала повече, отколкото Германия и Холандия, взети заедно: разходите през последната година възлизали на седем милиона лири стерлинги. Нима било потребно тя да се разорява заради една напълно чужда кауза, за да предостави част от Франция на Съединените провинции, които й съперничели в търговията? Всички тия разсъждения укрепвали волята на кралицата, очите на голяма част от нацията се отворили; бил свикан нов парламент и кралицата получила възможността да подготви мира в Европа.

Подготвяйки го тайно обаче, тя все още не можела явно да се раздели със своите съюзници; докато правителството преговаряло, Марлборо воювал. Той все така напредвал във Фландрия; бил пробил линиите, подредени от маршал Дьо Вилар между Монтрьой и Валансиен; превзел Бушен; напредвал към Кеноа, а съответно и към Париж (август и септември 1711 г.): можела да го спре една-единствена крепост.

В това злокобно време известният Дюге Труен, подтикнат от храбростта си и от парите на неколцина търговци, без все още да има чин в марината, по свое собствено усмотрение съоръжил малка флота и превзел един от основните градове на Бразилия: Сан Себастиян Рио де Жанейро (септември и октомври 1711 г.). Експедицията му се завърнала с огромни богатства, а португалците изгубили доста повече, отколкото спечелил той. Но злото, причинено на Бразилия, не облекчавало Франция.

[1] Твърди се, че подир битката за Фелипе V нямало легло и херцог Дьо Вандом му казал: „Ще ви дам най-хубавото легло, на което някога е спал крал.“ И заръчал да постелят пленените вражески стягове и знамена. — Б.а. ↑

[2] В своите мемоари маркиз Дьо Торси го нарича „преподобен проповедник“ но се заблуждава — така биват наричани презвитерианските свещеници. Хенри Сейчверъл, за когото става дума, бил доктор в Оксфорд, член на епископалната партия. Проповядвал в катедралата „Сейнт Пол“ пълно подчинение спрямо кралете и нетърпимост. И двете неща били осъдени от парламента; ругателствата му спрямо привържениците на Марлборо обаче били възприети още по-отрицателно. — Б.а. ↑

[3] В своите „Писма“ лорд Болингброук съобщава, че тогава в двора на Луи XIV витаели страшни заговори; в том II, стр. 244, изразява увереност, че „в двора назрявали странни проекти въз основа на частни амбиции“. Заявява го, тъй като впоследствие по време на вечеря херцозите Дьо Лафьояд и Дьо Мортьомар го запитали: „Можехте да ни смажете, защо не го сторихте?“ Въпреки просветеността и философската си нагласа Болингброук изпада тук в слабостта на някои министри, които вярват, че всичко, което им бива казано, означава нещо. Известно ни е в какво състояние е бил френският двор, както и положението на двамата херцози; знаем, че по времето на Утрехтския мир не е имало нито намерения, нито фракции, нито един човек не е можел да предприеме каквото и да било. — Б.а. ↑

Глава XXIII.
Победа на маршал Дьо Вилар при Денен. Положението се възстановява. Общ мир

Преговорите, които най-сетне започнали в Лондон открито, се оказали значително по-благотворни. Кралицата проводила граф Страфорд, посланик в Холандия, да съобщи предложенията на Луи XIV. Вече нищо не зависело от милостта на Марлборо. Граф Страфорд заставил холандците да назначат пълномощници и да приемат пратениците на Франция.

Трима души все тъй се противопоставяли на този мир. Марлборо, принц Ойген и Хайнзиус настоявали Луи XIV да бъде съсипан. Ала когато английският пълководец се завърнал в Лондон в края на 1711 г., му били отнети всички длъжности; долната камара вече била съвсем различна, не разполагал с мнозинство и в горната. Кралицата била удостоила нови перове, била отслабила привържениците на херцога и била засилила привържениците на короната. Също като Сципион и той бил обвинен в злоупотреби: все пак успял да се измъкне по сходен начин благодарение на славата си, излизайки в пенсия.

И в немилост си оставал могъщ. Принц Ойген не се поколебал да отскочи до Лондон, за да подкрепи неговата фракция; принцът бил посрещнат в съответствие с ранга и репутацията му, но предложенията му били отклонени. Дворът надделял; принц Ойген трябвало да се завърне и да приключи сам войната, а за него това било допълнителна подбуда, тъй като се надявал на нови победи, за които нямало да споделя с друг почестите.

Вече се било оформило събранието в Утрехт (29 януари 1712 г.), френските пълномощници, тъй мачкани в Гертруденберг, се канели да преговарят при относителна равнопоставеност, а маршал Дьо Вилар се бил оттеглил зад укрепени линии и защитавал Арас и Камбре. Принц Ойген превзел град Кеноа (6 юли 1712 г.) и разгърнал наоколо близо стохилядна армия. Холандците също били положили усилия — дотогава не били подсигурявали сумите, които били задължени да дадат за войната, а през тази година надхвърляли очакванията. Кралица Ан все още не можела открито да се измъкне; била добавила към армията на принц Ойген дванайсет хиляди англичани с херцог Ормънд начело и плащала на значителен брой германски бойци. Принц Ойген изгорил предградието на Арас и напреднал срещу френската армия; той предложил на херцог Ормънд да влязат в битка. Английският военачалник бил изпратен, за да не се сражава. Преговорите между Англия и Франция напредвали; между двете монархии било обявено примирие. Луи XIV предал на англичаните град Дюнкерк като гаранция за обещанията си (19 юли 1712 г.). Херцог Ормънд се оттеглил към Гент. Искал да отведе, освен бойците на своята нация и онези, на които плащала неговата кралица, ала успял да откъсне само четири ескадрона от Холщайн и един полк от Лиеж. Частите от Бранденбург, Пфалц, Саксония, Хесен и Дания останали под знамената на принц Ойген — холандците поели издръжката им. Хановерският избирател, който щял да стане приемник на кралица Ан, въпреки волята й предоставил своите бойци на съюзниците и подсказал, че макар родът му да очаква английската корона, не разчита за нея на благоволението на кралица Ан.

Без англичаните принц Ойген пак разполагал с двайсет хиляди души повече от френската армия; по-добра била и позицията му, превъзхождал ги и с отличната складова част, и с деветте години непрестанни победи.

Маршал Дьо Вилар не могъл да му попречи да обсади Ландрьоси. Неспособна да събере още хора и пари, Франция била в ужас; никой не се надявал особено на преговорите в Утрехт, тъй като успехите на принц Ойген можели да им сложат край: значителни отряди вече опосквали частично Шампан и били достигнали до портите на Реймс.

И Версай, както и цялото кралство пребивавали в силна тревога. Преди година бил умрял единственият син на краля; херцогът на Бургундия, херцогинята на Бургундия и големият им син (февруари 1712 г.) си били отишли само преди месеци и били положени в общ гроб; най-малкото им дете било на смъртния си одър: семейните нещастия в съчетание с общите, с народната нищета карали всички да възприемат края на управлението на Луи XIV като време, белязано от бедствията; очаквало се страшни тегоби да сподирят някогашното величие и слава.

11 юни 1712 г. Тъкмо тогава в Испания умрял херцог Дьо Вандом. Духът на отчаянието, обзел Франция отвсякъде, който аз си спомням твърде добре, будел опасения да не би крепената от херцог Дьо Вандом Испания да рухне заради неговата кончина.

Ландрьоси не можел да издържи дълго: във Версай обмисляли дали кралят да не се оттегли в Шамбор, по поречието на Лоара. Той казал на маршал Д’Аркур, че ако настъпи нова беда, ще свика всички благородници от кралството и ще ги поведе срещу врага, макар да бил вече на седемдесет и четири години — канел се да загине като техен водач.

Притесненията на краля и на Франция отпаднали заради една грешка на принц Ойген. Говори се, че фронтът му бил прекалено разтеглен, че складовата част, разквартирувана в Маршиен, била твърде далеч, че пълководецът Албемарл, заел Денен между Маршиен и лагера на принца нямало как да бъде подпомогнат своевременно, ако го нападнат. Уверявали са ме, че една доста красива италианка, която срещнах подир известно време в Хага, издържана тогава от принц Ойген, била в Маршиен и тъкмо заради нея мястото било избрано за складовата част: не би било справедливо спрямо принц Ойген да предположим, че една жена е могла да повлияе на военните му разпоредби.

Онези, на които е известно как един свещеник и един общински съветник от Дуе на име Льофевр д’Орвал, разхождайки се заедно из онези квартали, първи се досетили колко лесно би било да бъдат нападнати Денен и Маршиен, доста по-основателно биха доказали какви дребни тайни и случки стават основополагащи за големите събития на този свят. Льофевр споделил вижданията си с интенданта на провинцията; той пък се обърнал към маршал Дьо Монтескю, който бил подчинен на маршал Дьо Вилар; пълководецът одобрил идеята и я приложил. Действието било спасително за Франция дори повече от сключения с Англия мир. Маршал Дьо Вилар измамил принц Ойген: един драгунски корпус напреднал право срещу вражеския лагер, все едно започвала атака; докато драгуните се оттегляли към Гиз, маршалът се насочил към Денен с цялата си армия, подредена в пет колони (24 юли 1712 г.). Позициите на пълководеца Албемарл били пометени, макар да наброявали седемнайсет батальона; всички били избити или пленени; пълководецът се предал заедно с двама князе от рода Насау, един принц Фон Холщайн, един принц Фон Анхалт, както и всички офицери. Принц Ойген се спуснал натам с толкова хора, с колкото разполагал, ала всичко било свършило; понечил да нападне един мост към Денен, овладян от французите; изгубил доста хора и се върнал в лагера си, след като станал свидетел на поражението.

Всички позиции към Маршиен покрай река Скарп бързо били разбити (30 юли 1712 г.). Последвал напор към Маршиен, защитен от четири хиляди души; обсадата била проведена тъй бойко, че само подир три дена те били пленници и били завладени всички боеприпаси и хранителни запаси на врага, предвидени за кампанията. Вече всички предимства били на страната на маршал Дьо Вилар: разколебани, враговете се отказали от обсадата на Ландрьоси, а Дуе, Кеноа и Бушен били възвърнати (септември и октомври 1712 г.); границите били подсигурени; армията на принц Ойген се оттеглила с близо петдесет батальона по-малко, като четирийсет били пленени между битката за Денен и края на кампанията. И най-забележителна победа не би довела до такива големи предимства.

Ако маршал Дьо Вилар се бе радвал на популярността на някои други пълководци, биха го кръстили гръмогласно „възстановителя на Франция“ ала всъщност заслугите му едвам се признавали; дори при всеобщата радост около немислимия успех преобладавала завистта[1].

Всеки напредък на маршал Дьо Вилар ускорявал Утрехтския мир. Правителството на кралица Ан, отговорно и спрямо отечеството си, и спрямо Европа, не пренебрегнало нито интересите на Англия, нито интересите на съюзниците, нито сигурността на всички: първоначално то настояло укрепилият се в Испания Фелипе V да се откаже от правата си върху короната на Франция, които той бил запазил; херцог Дьо Бери, неговият брат, предполагаем наследник на френския престол подир единствения правнук на Луи XIV, който бил все още жив, също трябвало да се откаже от короната на Испания, за, да не би да стане крал на Франция. Издействано било и херцог Д’Орлеан да даде същия отказ. Дванайсетгодишната война била доказала колко незначителни са подобни декларации от страна на хората — все тъй няма признат закон, задължаващ потомците да отхвърлят правото да управляват кралства, както са го сторили бащите им.

Тези откази имат стойност само когато всеобщият интерес съвпада напълно с тях. За момента обаче те укротявали една дванайсетгодишна буря; възможно било един ден цели нации да подкрепят отказите, станали основа за равновесието и спокойствието на Европа.

Договорът осигурявал на херцога на Савоя остров Сицилия и съответното кралско звание, а на континента — Фенестреле, Ексилес и долината на Праджелато; за да му се угоди, му давали земи на рода на Бурбоните.

Холандците получавали внушителна гранична област, за каквато винаги били мечтали; действително френски владения отивали при херцога на Савоя, но пък холандците били удовлетворени със земи на австрийския дом — така за негова сметка те присвоявали под свое господство най-добре укрепените градове на Фландрия. Интересите на Холандия, както и интересите на Португалия в търговията били защитени.

За императора бил предвиден суверенитетът на осем и половина провинции на испанска Фландрия, както и полезни гранични домени и градове; нему се падали кралствата Неапол и Сардиния, оставало му всичко, което заемал в Ломбардия, както и четирите пристанища на тосканския бряг — виенският съвет обаче сметнал, че е силно ощетен и не се съгласил с тези условия.

Колкото до Англия, славата и интересите й се удовлетворявали: тя получила правото да наблюдава разрушаването и запълнянето на пристанището на Дюнкерк, породило толкова зависти; Испания й оставяла Гибралтар и остров Менорка; Франция й отстъпвала залива Хъдсън, Нюфаундленд и Акадия; тя получила спрямо търговията с Америка права, отказани на французите, които издигнали Фелипе V на престола. Измежду точките, отстоявани от английското правителство, ще отбележим славната клауза, заставяща Луи XIV да пусне на свобода поданиците си, задържани заради тяхната религия: така то диктувало закони, ала те били достойни за уважение.

Най-сетне кралица Ан жертвала заради родината си своето кръвно право, както и тайните повели на сърцето си, като потвърдила и удостоверила приемничеството й да бъде поето от рода Хановер.

Колкото до избирателите на Бавария и на Кьолн, херцог Фон Байерн задържал херцогство Люксембург и графство Намюр, докато двамата с брат му не бъдат възстановени в своите владения; Испания била отстъпила на рода Байерн двете суверенни територии като обезщетение за неговите загуби, а съюзниците не били превзели нито Намюр, нито Люксембург.

Колкото до Франция, покрай разрушаването на Дюнкерк и изоставянето на толкова населени места във Фландрия, завоювани по-рано с оръжие и подсигурени с договорите от Неймехен и Рисвик, връщали й Лил, Ер, Бетюн и Сен Вьонан.

Изглеждало тъй, сякаш английското правителство въздавало справедливост на всички велики сили, ала вигите не били съгласни; скоро половината нация охулила паметта на кралица Ан, задето сторила повече добрини, отколкото който и да е владетел, осигурявайки отдих за толкова нации: упреквали я, че е можела да разкъса Франция, а не го е направила[2].

Договорите били подписани един подир друг през 1713 г. Дали поради заинатеността на принц Ойген или поради слаба политика на съвета на императора — монархът не взел изобщо участие в тези преговори. Ако би възприел подхода на кралица Ан, той със сигурност е щял да получи Ландау, а може би и Страсбург; той обаче воювал упорито и не получил нищо. След като обезопасил останалите френски земи във Фландрия, маршал Дьо Вилар се насочил към Рейн; овладял Шпейер, Вормс и околностите, превзел Ландау, който императорът би могъл да запази, сключвайки мир (22 август 1713 г.), помел позициите на принц Ойген при Брайсгау и победил маршал Вобон (20 септември), обсадил и превзел Фрайбург, столицата на някогашна Австрия (30 октомври).

Съветът във Виена се мъчел да докара помощ от всички страни на империята, а помощ все не идвала. Тогава станало ясно, че без Англия и Холандия императорът няма как да надвие Франция и той решил твърде късно да сключи мир.

След като завършил тъй войната, маршал Дьо Вилар се прославил допълнително, подписвайки въпросния мир в Ращат с принц Ойген. Може би за първи път двама доскоро противодействащи си пълководци подир кампания се договаряли от името на своите владетели: и двамата проявили откровеността си. Чувал съм маршал Дьо Вилар да разправя, че едно от първите неща, които казал на принц Ойген, било: „Господине, ние не сме врагове; вашите врагове са във Виена, а моите — във Версай.“ Действително и единият, и другият неизменно трябвало да се справят със заговори в съответните дворцови среди.

В договора не станало дума за правата, които императорът все тъй предявявал спрямо испанската монархия, нито за пустословната титла „католически крал“, която Карл VI си бил присвоил, докато Фелипе V оставал владетел на кралството. Луи XIV задържал Страсбург и Ландау, след като по-рано ги бил предложил, също и Юненг и нови Брисак, макар преди да възнамерявал да го срине; останал му и суверенитетът над Елзас, от който бил на път да се откаже; ала най-почетно било, че възстановил владенията и ранговете на избирателите на Бавария и на Кьолн.

Забележително е как Франция при всички свои договори с императорите неизменно защитава правата на владетелите и на държавите от империята. Тя полага основите на германската свобода в Мюнстер, изисква осми избирателски пост за рода Байерн; договорът от Неймехен потвърждава Вестфалския; при Рисвикския договор тя връща всичко на кардинал Фон Фюрстенберг; най-сетне с Утрехтския мир възстановява двама избиратели. Редно е да бъде признато, че при преговорите, последвали подир продължителния сблъсък, Франция изпълнява волята на Англия, а империята изпълнява нейната воля.

В историческите спомени от онова време, въз основа на които са съставени толкова трудове относно Луи XIV, е разказано, че след като съвещанията приключили, принц Ойген помолил херцог Дьо Вилар да целуне от негово име коленете на Луи XIV и да изрази пред монарха най-дълбоко уважение на „поданик спрямо неговия суверен“. Преди всичко няма как един принц, внук на суверен, да бъде поданик на друг владетел, задето се е родил в неговата държава; освен това изобщо не би било истина принц Ойген, върховен управител на империята, да се представи за поданик на краля на Франция.

Впрочем всички държави осъществили своите придобити права: херцогът на Савоя уредил да бъде признат в Сицилия, без да се допита до императора, който напразно възразявал; Луи XIV изпратил бойци, които били приети в Лил; холандците си взели граничните градове, а Фландрия неизменно им плащала по милион и двеста и петдесет хиляди флорина годишно, след като станали нейни господари. Луи XIV засипал с пръст пристанището на Дюнкерк, разрушил цитаделата и съборил всички фортификации откъм морето под наблюдението на английски комисар. Дюнкеркчани видели, че цялата им търговия ще замре, и проводили пратеничество до Лондон, за да молят за милост кралица Ан. За Луи XIV било тъжно негови поданици да се стремят към благоволението на една кралица на Англия, ала за тях било още по-тъжно, че тя била принудена да им откаже.

Скоро след това кралят разширил Мардикския канал; посредством шлюзове било изградено пристанище, което се прочуло като равно на дюнкеркското. Посланикът на Англия граф Стеър възразил остро на монарха. В една от най-добрите книги, с които разполагаме, се казва, че Луи XIV отговорил на лорд Стеър следното: „Господин посланик, аз винаги съм бил господар в моите владения, а понякога и в чужди; не ми припомняйте това.“ Със сигурност зная, че Луи XIV никога не е давал такъв нетактичен отговор. Той никога не е бил господар при англичаните, напротив; бил е господар в своите владения; същевременно същественото е било дали има право да не спазва един договор, на който е дължал спокойствието си, а може би й голяма част от своето кралство[3].

Според клаузата на договора, уговаряща разрушаването на пристанището на Дюнкерк и на шлюзовете, не е упоменато, че няма да се гради пристанище при Мардик: някои се осмелиха да отпечатат твърдението, че лорд Болингброук, съставил договора, е направил този пропуск срещу подарък от един милион. Тази подла клевета се съдържа в „История на Луи XIV“ под името на Ламартиниер; не само тя е срам за цялото произведение. Луи XIV сякаш би имал право да се възползва от небрежността на английските министри и да се придържа буквално към договора; той обаче предпочита да се съобразява с неговия дух, за да има мир; той не само не е казал на лорд Стеър, „да не му припомня как някога е бил господар и в чужди владения“, а е възприел неговите забележки, срещу които е можел да се възпротиви. Той спира работата в Мардик през месец април на 1714 г.: скоро след това, през време на регентството построеното бива развалено и договорът бива спазен във всяко едно отношение.

Подир Утрехтския и Ращатския мир Фелипе V не овладява все още цяла Испания: налага му се да покори и Каталуния, както и островите Майорка и Ибиса.

Трябва да споменем, че император Карл VI е оставил съпругата си в Барселона, без да може да поддържа войната в Испания, а не се отказва от правата си и не приема Утрехтския мир, ала се договаря с кралица Ан императрицата и нейната войска, вече напълно излишно пребиваващи в Каталуния, да бъдат изведени с английски кораби. Каталуния бива изоставена; при заминаването си Щархемберг се отказва от титлата вицекрал. Все пак оставя кълновете на гражданската война, както и надеждата за бърза помощ от страна на императора, та и от страна на Англия. Изтъкнати лица от тази провинция заявяват, че биха могли да основат република под чужда закрила, а кралят на Испания не би имал силата да ги покори. Тогава разгръщат своя нрав, описан тъй отдавна от Тацит с думите: „Неустрашим народ, за който животът не струва нищо, ако не преминава в сражения.“

Каталуния е една от най-плодородните и хубаво разположени страни на земята; през нея минават прекрасни реки, потоци и ручеи, каквито липсват в стара и нова Кастилия, там никне всичко нужно за човека, което би могло да събуди охота у него: дървета, зърнени храни, плодове и зеленчуци от всички видове. Барселона е едно от най-красивите пристанища в Европа и околностите изобилстват с всичко, необходимо за съоръжаването на кораби; планините са пълни с рудници, в които има мрамор, яспис, планински кристал; там се намират също дори и много скъпоценни камъни. Богато се добиват желязо, калай, олово, стипца, сярна киселина; по източния бряг се намират корали. Изобщо Каталуния може да се оправя напълно без останалия свят, а съседите й не могат да се оправят без нея.

Благодатта и насладите не са размекнали обитателите й, те винаги са били войнствени, а планинците дори са вършили зверства; ала въпреки качествата си и изключителната любов към свободата неизменно са търпели игото на римляни, готи, вандали и сарацини, които са ги владели.

Те отхвърлят игото на сарацините и приемат покровителството на Шарльоман; принадлежат на арагонския, а по-сетне и на австрийския дом.

Знаем как при Фелипе IV са тласнати към крайност от главата на правителството херцог Оливарес и през 1640 г. потърсват закрилата на Луи XIII.[4] Запазени са всичките им привилегии; те са закриляни, а не поданици. През 1652 г. попадат под австрийското господство, а във войната за наследството заемат страната на ерцхерцог Карл срещу Фелипе V. Упоритата им съпротива доказва, че макар и вече без съперник, Фелипе V не може да ги подчини сам. След като през време на войната срещу Карл не е успял да изпрати на своя правнук нито войници, нито кораби, Луи IV му провожда помощ заради разбунтуваните поданици. Френска ескадра блокира пристанището на Барселона, а маршал Беруик я обсажда по суша.

Кралицата на Англия, стремейки се по-скоро да бъде вярна на договорите, а не на интересите на страната си, не оказва помощ на града. Англичаните били възмутени; самоупреквали се подобно на римляните, допуснали Сагунт да бъде унищожен. Германският император обещал, но не изпратил помощ. Обсадените се борили храбро, подтиквани и от фанатизъм: свещеници и монаси грабнали оръжия и отбранявали стените, все едно ставало дума за религиозна война. Представата за някаква свобода заглушавала всички предложения на господаря им. Над петстотин духовни лица загинали с оръжие в ръце при обсадата. Можем да си представим колко силни са били речите и примерът им в очите на населението.

Развели на стената черно знаме и удържали много пристъпи. Най-сетне обсаждащите успели да влязат, а обсадените се биели по улиците; оттеглили се в новата част на града, когато старата била превзета, а при капитулацията настояли да им запазят всички привилегии, но само дето им бил съхранен животът, както и имотите (12 септември 1714 г.). Повечето привилегии им били отнети; измежду монасите, настървили народа и сражавали се срещу своя крал, били наказани едва шейсетима; дори ги осъдили само да бъдат гребци на галери. През време на войната Фелипе V се отнесъл по-сурово с градеца Хатива: той бил разрушен до основи[5], та да послужи за пример; ала, макар да е лесно да бъде съборен един маловажен градец, за голям град това е невъзможно, пък и поддържането му е полезно за държавата.

Яростта на каталунците, непроявена през време на пребиваването на Карл VI сред тях, обзела ги в състояние на безпомощност, била последният пламък на пожара, тъй дълго терзал най-красивата част на Европа заради завещанието на испанския крал Карлос II.

[1] Маршал Дьо Вилар бил настанен във Версай в част от покоите, отредени преди за Негово Кралско Височество, и кралят отишъл при него. Авторът на „Мемоари на Ментьонон“, който все бърка времето на случките, казва в том V на стр. 119 от тези мемоари, че маршал Дьо Вилар пристигнал в градините на Марли, че кралят му казал, че е „много доволен от него“, а маршалът се бил обърнал към придворните и им заявил: „Господа, чухте.“ Тази измислица във връзка с подобни обстоятелства би била неловка за човек с такива големи заслуги. Не в мигове на слава се изтъква пред придворните колко доволен е кралят. Видоизмененият анекдот е от 1711 г. Кралят му бил наредил да не напада херцог Марлборо. Англичаните превземат Бушен. За маршал Дьо Вилар се разпространявали нелицеприятни слухове. Тъкмо подир кампанията от 1711 г. кралят му казал, че е доволен; тогава е било подобаващо един пълководец да наложи мълчание вместо упреци от страна на придворните, като им заяви, че суверенът е удовлетворен от поведението му, макар това да не било напълно основателно. — Б.а. ↑

[2] През август кралица Ан проводила своя държавен секретар виконт Болингброук да удостовери преговорите. Маркиз Дьо Торси хвали много този министър и разказва, че Луи XIV го посрещнал както подобава. Действително той бил приет в двора като миротворец; когато посетил Операта, всички се изправили, за да го почетат; отвратителна клевета е, че в „Мемоари на госпожа Дьо Ментьонон“ на стр. 115 в том V е казано: „презрението, проявено от Луи XIV спрямо милорд Болингброук е доказателство, че той не е получил пенсия от него.“ Забавно е как една жена може да се изразява така за подобни велики мъже. — Б.а. ↑

[3] Лорд Стеър винаги е разговарял с краля в присъствието на държавния секретар Торси, а според него подобни неуместни приказки никога не са се чували. Изявлението би било твърде унизително за Луи XIV, който прекратява разработването на Мардик. — Б.а. ↑

[4] Вж. „Опит за нравите…“, глава CLXXVII. — Б.фр.изд. ↑

[5] Градът Хатива е бил унищожен през 1707 г. след битката при Алманса. Върху развалините Фелипе V накарал да построят друг град, наричан Сан Фелипе. — Б.фр.изд. ↑

Глава XXIV.
Описание на Европа подир Утрехтския мир до смъртта на Луи XIV

Осмелявам се да нарека и тази дълга война гражданска. Херцогът на Савоя вдига оръжие срещу двете си дъщери; принц Дьо Водемон, заел страната на ерцхерцог Карл, насмалко да плени в Ломбардия собствения си баща, обявил се за Фелипе V; Испания бива действително разделена; цели полкове френски калвинисти служат срещу отечеството си. Най-сетне всеобщата война започва заради наследство между роднини; можем да добавим как кралицата на Англия лишава от престола своя брат, закрилян от Луи XIV и е принудена да го осъди на изгнание. Надеждите и човешката разсъдливост биват излъгани в тази война, както се случва винаги. Двукратно признатият в Мадрид Карл VI бива прогонен от Испания; Луи XIV, който е на ръба на пълното поражение, се съвзема благодарение на непредвидени караници в Англия. Съветът на Испания, призовал на трона херцога на Анжу единствено с цел монархията да не се разпадне, доживява доста части от нея да бъдат отделени: Ломбардия и Фландрия[1] остават за австрийския дом; пруският дом получава частица от същата тази Фландрия, холандците прибират друга, четвърта частица остава за Франция. Така наследството на бургундския дом остава поделено между четири велики сили, а онази от тях, която сякаш има най-големи права, не взима дори и един чифлик. Сардиния, ненужна за императора, остава негова за известно време; няколко години той се облажва от Неапол, големия феод на Рим, който тъй често и лесно бива грабнат, а после прехвърлен. Херцогът на Савоя се радва на Сицилия четири години, получавайки я въпреки странното, но стародавно право на папата да бъде папа на този остров, сиреч в догматичен план да е абсолютен суверен в духовната област.

Суетата на политиката проличава дори по-силно след Утрехтския мир, отколкото през време на войната. Безспорно новото правителство на кралица Ан тайно е искало да подготви възкачването на сина на Джеймс II на трона; самата кралица Ан вече се е вслушвала и в зова на природата, и в призивите на своите министри; възнамерявала да постави за свой приемник своя брат, за чиято глава по неволя била обявила награда.

Разнежена от разговорите с госпожа Машъм, нейната фаворитка, притисната от присъствието на висшите духовници тори около себе си, тя се е самоупреквала за това неприродосъобразно изгнаничество. Установих лично как херцогиня Марлборо е убедена, че кралицата тайно е извикала при себе си своя брат, че го е целунала и че ако той се откажел от римското вероизповедание, което и в Англия, и от всички протестанти се смята за олицетворение на тиранията, е щяла да посочи него за свой приемник. Неприязънта й към хановерския род допълнително подклаждала влечението към кръвта на Стюардите. Твърди се, че малко преди да умре, извикала няколко пъти: „Ах, братко мой! Скъпи мой братко!“ Тя умира от апоплексия на четирийсет и девет години на 12 август 1714 г.

Привържениците й, както и враговете й я смятат за твърде посредствена; и все пак подир Едуард III и Хенри V надали е имало по-славно управление — с големи пълководци по суша и по море, с внушителни министри, с просветен парламент, с красноречиви оратори.

Смъртта слага край на намеренията й: хановерският род, тъй чужд и неприятен за нея, я заменя, нейните министри биват преследвани.

Виконт Болингброук, дошъл да предложи мир на Луи XIV и велик не по-малко от монарха, бива принуден да подири убежище във Франция и да се моли за това; херцог Ормънд, водач на партията на претендента, също намира приют там. Харли, граф Оксфорд, проявява повече смелост, а и злобата е насочена срещу него; той гордо остава в отечеството си; приема да бъде затворник, макар да го заплашва и смърт. Той е душевно спокоен, не познава завистта, не е възлюбил богатството, не се бои от мъченията; самата му храброст го спасява и враговете му в парламента изпитват към него такова уважение, че не произнасят присъда против него.

Иде краят на Луи XIV. Трудно е да си представим как при неговата седемдесет и седем годишна възраст, при окаяното положение на кралството той се осмелява да даде повод за нова война с Англия, като благосклонно признава за крал претендента, наричан тогава кавалер Сейнт Джордж; фактът обаче е налице. Редно е да заявим, че Луи постига неизменно с душата си висини, които го насочват към всевъзможни велики постъпки. Посланикът на Англия граф Стеър проявил неуважение към него. По-рано бил принуден да отстрани от Франция Джеймс II, както в младостта му били прокудени Чарлс II и неговият брат; принцът се криел в Лотарингия, в Комерси. Херцог Ормънд и виконт Болингброук станали подтик за прослава на краля на Франция; те му внушили, че в Англия, а особено в Шотландия ще се надигне бунт против Джордж I: достатъчно било претендентът да се появи; искали се кораб, неколцина офицери и малко пари. Корабът и офицерите били осигурени безусловно; нямало как да бъде военен кораб, договорите не допускали това; известният корабовладелец Л’Епин д’Аникан осигурил товарен кораб, оръдия и оръжия. Колкото до пари, кралят не разполагал с такива: искали се само четиристотин хиляди екюта, но не се намерили. Луи XIV писал собственоръчно на краля на Испания и негов внук Фелипе V, който му ги дал назаем. Благодарение на тази помощ претендентът тайно бил прехвърлен в Шотландия; действително там намерил значителен брой привърженици, ала те били наскоро победени от английската армия на крал Джордж.

Луи починал; претендентът отново се предал на съдбата да се крие в Комерси и такава била по-нататъшната му съдба, докато кръвта на подкрепящите го се леела по ешафодите в Англия.

В главите относно личния живот и анекдотите ще видим как умира Луи XIV — сред отвратителните козни на своя изповедник и най-достойните за презрение богословски пререкания, тормозили някога невежите и неспокойни умове; тук иде реч за положението, в което той оставя Европа.

На север мощта на Русия се затвърждава с всеки изминал ден, а наличието на един нов народ, на една нова империя все още бива твърде пренебрегвано от Франция, Италия и Испания.

Швеция, някогашната съюзница на Франция, по-преди също и огромна заплаха за австрийския дом, не успява да се защити вече от руснаците и на Карл XII му остава единствено славата.

Обикновено избирателско владение на Германия започва да се превръща във внушителна сила: вторият крал на Прусия и избирател на Бранденбург полага основите на нечувана дотогава мощ посредством икономиката и армията.

Холандия все още се радва на уважението, което си е спечелила покрай последната война срещу Луи XIV, ала тежестта й във везните непрестанно намалява. Англия, разтърсена от безредици през първоначалното управление на един хановерски избирател, съхранява силата и влиянието си напълно. При Карл VI владенията на австрийския дом не са в особено добро състояние, ала повечето имперски държавни глави постигат разцвет в своите страни. Испания си поема дъх при Фелипе V, който дължи своя трон на Луи XIV. Италия остава спокойна до 1717 г. В Европа няма духовен сблъсък, който да даде възможност на папата да предяви своите претенции или пък да го лиши от стародавните му предимства. Единствено янсенизмът внася смут във Франция, ала не се стига до схизма, нито до гражданска война.

[1] Обикновено Фландрия наричат провинциите на Нидерландия, които принадлежат на австрийския дом, а седемте Съединени провинции биват наричани Холандия. — Б.а. ↑

Глава XXV.
Особености и анекдоти от властването на Луи XIV

Анекдотите представляват особена и неголяма нива, в която се ровим подир внушителната жътва на истинската история; това са дълго прикривани дребни подробности, затова и биват наричани анекдоти: те интересуват публиката, доколкото засягат знаменити личности.

При Плутарх животописите на великите хора представляват по-приятни сбирки от анекдоти от други: та как да има сериозни мемоари за частния живот на Тезей и на Ликург? В повечето разсъждения, които той влага в устата на своите герои, е наличен повече стремеж към поука, отколкото към историческа правда.

Тайната история на Юстиниан от Прокопий представлява сатира, продиктувана от воля за мъст; макар за отмъщение да може да се изкажат истини, тази сатира, противоречаща на официалната история на Прокопий, невинаги звучи правдиво.

Днес не е редно да постъпваме като Плутарх, а още по-малко — като Прокопий. Приемаме за историческа истина единствено онова, което е потвърдено. Щом хора от едно и също време като кардинал Дьо Рец и херцог Дьо Ларошфуко, враждуващи помежду си, потвърждават един и същи факт в своите мемоари, този факт е безспорен; ако си противоречат, следва да се съмняваме: на неправдоподобното не бива да се вярва, освен ако неколцина достойни и убедителни съвременници го изтъкват единодушно.

Най-полезни и най-ценни анекдоти са тайните записки, които ни оставят великите владетели, когато душите им чистосърдечно свидетелстват в подобни паметници; тъкмо такива са онези, които привеждам за Луи XIV в глава XXVIII на тази история.

Личните подробности са само любопитни и забавни; единствено на злонамереността допадат изнесените слабости, освен ако те са поучителни или последвани от беди, или пък овъзмездени с добродетели.

Тайните мемоари на съвременниците могат да бъдат подозрително пристрастни: онези, които пишат подир едно или две поколения, трябва да бъдат извънредно предпазливи, да не се подвеждат по лековатото, да ограничават прекомерното, да се борят против сатирата.

В своя двор и в своето управление Луи XIV внася такъв блясък и великолепие, че и най-дребните подробности от живота му няма как да не интересуват потомците — та нали са будели любопитство и във всички европейски дворцови среди, у всички съвременници. Сиянието на неговото властване се простира и в най-дребните му действия. Особено във Франция всички жадуват да знаят за особеностите на неговия двор повече, отколкото за превратностите в други страни. Това е то следствието от голямата слава; по̀ ни е драго да знаем какво се е случвало в работната стая или в двора на Август, отколкото да научим подробности за завоеванията на Атила или на Тамерлан.

Ето защо никой историк не пропуска да обнародва как Луи XIV проявява първите си склонности спрямо баронеса Дьо Бове, спрямо госпожица Д‘Аржанкур, спрямо племенницата на кардинал Мазарини, която се омъжва за граф Дьо Соасон, бащата на принц Ойген, а най-вече към нейната сестра Мария Манчини, която после сключва брак с конетабъла Колон.

Той още не е управлявал, когато тия забавления са го развличали сред безделието, в което го е оставял да тъне деспотично управляващият кардинал Мазарини. Единствено привързаността към Мария Манчини се оказва сериозна работа, тъй като той я обиква дотам, че да се изкуши да се ожени за нея, ала се овладява и успява да се откъсне. Победата, удържана над страстта, е първият признак, че е роден със забележителна душа. По-значима и по-трудна е победата над себе си, че оставя кардинал Мазарини да бъде абсолютен господар: признателността не допуска да отърси игото, което вече му натежава. Много известен анекдот в двора са неговите думи, изречени подир смъртта на кардинала: „Не знам какво щях да направя, ако бе живял по-дълго.“[1]

В свободното си време той се занимавал, четейки развлекателни книги: четял най-вече заедно с конетабъла Колон, който бил духовит, както и сестрите му. Допадали му стихове и романи, които с обрисуваните в тях галантност и величие тайно ласкаели неговия характер. Четял трагедиите на Корней и изграждал своя вкус, който представлява следствие на един верен усет и непосредствено чувство на добре устроения дух. Разговорите с майка му и с дамите от нейното обкръжение също доста развили у него вкуса към духовното и го приучили към особената учтивост, която още тогава започвала да се налага в двора. Анна Австрийска била внесла една благородна и горда галантност, отличаваща испанския гений в онова време, а към нея се прибавяли и изяществото, мекотата и положителната свобода, които са си само френски. Кралят напреднал повече в тази благоприятна среда между осемнайсетата и двайсетата си година, отколкото в науките благодарение на своя наставник абат Дьо Бомон, впоследствие архиепископ на Париж. Не бил научил почти нищо: би било редно поне малко да го осведомят за историята, особено за новата история; ала наличното по онова време било твърде зле написано; тъжно е как единствено успешни са били ненужните романи, а тъкмо необходимото е било противно. От негово име отпечатали един превод на коментарите на Цезар, както и един на Флор под името на брат му: участието на принцовете обаче било дотам, че да развият като теми някои места от текстовете на авторите.

Възпитанието на краля било ръководено от човек учен и приятен, какъвто бил гуверньорът му при първия маршал Дьо Вилроа, ала гражданските войни му вредели, а кардинал Мазарини нямал нищо против кралят да не става много просветен. Когато той се привързал към Мария Манчини, лесно научил италиански заради нея; при своя брак не възприел чак тъй пълно испанския език. Обучението му било занемарено от неговите наставници, подир детството изпитвал свенливост, за, да не би да се изложи, кардинал Мазарини поддържал невежеството му и така целият двор смятал, че ще се поддава на влияние също като баща си Луи XIII.

Само при един случай умеещите да съдят предварително предвидили какво ще стане всъщност; през 1655 г., подир прекратяването на гражданските сблъсъци, подир първата му кампания и коронацията парламентът пожелава да се събере отново заради няколко едикта; кралят тръгва от Венсен в ловно облекло заедно с целия двор, влиза в парламента с грубите ботуши и бича в ръка и изрича дословно следното: „Знае се до какви беди водят вашите събрания; заповядвам да бъдат прекратени започнатите обсъждания на моите едикти. Господин първопредседателю, забранявам да водите събрания, както и на всички вас да насрочвате такива.“

Осанката му е вече внушителна, чертите му са благородни, той говори с тон и вид на господар и така се налага дори повече, отколкото със своя ранг, който дотогава не е особено уважаван[2]. Ала първите признаци на величието сякаш почти веднага се изгубват и плодовете им се появяват едва подир смъртта на кардинала.

След триумфалното завръщане на Мазарини дворът бива развличан с игри, балети и комедии, които, едва-що зародили се във Франция, все още не представляват изкуство, както и с трагедии, превърнали се във възвишено изкуство благодарение на Пиер Корней. Един католически свещеник от Сен Жермен л’Оксьороа с наклонности, близки до строгите предписания на янсенистите, често пишел до кралицата отрицателни послания за тези представления още през първите години на регентството. Той твърдял, че дори присъствието на тях заслужава проклятие; даже издействал анатемни подписи от седем доктори от Сорбоната; ала абат Дьо Бомон, наставникът на краля, събрал повече одобрителни гласове от осъдителните, принесени от строгия свещеник. Така съвестта на кралицата била спокойна; когато станал архиепископ на Париж, той потвърдил преценката, която бил отстоявал като абат. Можете да откриете този факт в мемоарите на откровената госпожа Дьо Мотвил.

Редно е да отбележим, че кардинал Дьо Ришельо бил учредил в двора редовни спектакли, най-сетне превърнали Париж в съперник на Атина, като не само имало отредени места за академията, в която служели немалко духовници, но се предвиждали места и за епископите.

През 1646 и през 1654 г. кардинал Мазарини уредил в театрите към „Пале Роаял“ и „Пти Бурбон“ до Лувъра да бъдат представени италиански опери с гласовити изпълнители от самата Италия. Въпросните нови спектакли се били зародили отскоро във Флоренция, една местност, белязана и от късмета, освен че била с хубава природа, на която дължим възпроизвеждането на множество изкуства, залинели през вековете, а и създаването на някои. Противенето по повод представянето на подобни изкуства било белег на остатъчното варварство във Франция.

Янсенистите, които кардиналите Ришельо и Мазарини се стремели да потискат, си отмъщавали върху тези удоволствия, с които двамата министри се стремели да радват нацията. Лутераните и калвинистите били постъпвали по същия начин по времето на папа Лъв X: впрочем новаторството нерядко се изразява в нетърпимост. Същите духове, които са готови да объркат цели държави, за да наложат едно нерядко нелепо мнение, анатемосват невинни развлечения, необходими за всеки голям град, и изкуства, допринасящи за великолепието на всяка нация. Премахването на представленията би било мярка, по-достойна за века на Атила, отколкото за века на Луи XIV.

Танцът, който също може да се смята за изкуство[3], тъй като е подчинен на правила и придава изящество на тялото, бил едно от главните развлечения на двора. Луи XIII бил танцувал в балет само веднъж, през 1625 г.; въпросният балет бил толкова просташки, че изобщо не личало докъде ще стигнат изкуствата във Франция подир трийсет години. Луи XIV бил майстор в бавните танци, които подхождали на внушителния му вид и не накърнявали внушителния му ранг. Състезанията по мятане на кръжила, каквито се провеждали някога и при които се разгръщало голямо великолепие, блестящо изтъквали неговата сръчност в различни дейности. Всичко било обгърнато в удоволствия и разкош, каквито били познати тогава, ала това било нищо в сравнение с проявите, когато кралят започнал да управлява самолично; и все пак това били чудеса подир ужасите на гражданската война и подир скръбното, мрачно и затворено царуване на Луи XIII. Този владетел, болен и печален, никога не бил нито обслужван, нито живял и бил обзаведен като крал; скъпоценните камъни, собственост на короната, не били дори на стойност сто хиляди екюта — кардинал Мазарини оставил такива на стойност милион и двеста хиляди, а днес те възлизат на двайсет милиона ливри.

1660 При сватбата на Луи XIV били проявени значителни великолепия и вкус, които нараснали впоследствие. Когато той се появил със своята съпруга кралицата, Париж с възторжено уважение и разнеженост съзрял младата кралица, действително красива, покачена на прелестна колесница, изработена по нов начин; кралят яздел до нея и бил разкрасен с всичко, което можело да подчертае мъжествената му и героична красота, привличаща всички погледи.

В края на Венсенската алея била издигната триумфална арка върху каменна основа; времето обаче не позволило тя да бъде довършена с трайни средства: оформили я от гипс, а впоследствие била напълно съборена; моделът бил рисуван от Клод Перо. Пак за тази церемония била обновена портата „Сент Антоан“; тя представлявала не тъй възхитителен паметник, но била украсена с нелоши скулптурни елементи. Всички, които през деня на битката при „Сент Антоан“ били виждали как през тази порта, тогава зарешетена, се внасяли толкова мъртви тела или умиращи граждани, а сега наблюдавали това тъй различно шествие, благославяли небето и въздавали благодарност за една толкова радостна промяна.

За да бъде по-празнична сватбата, кардинал Мазарини уредил в Лувъра да бъде представена италианската опера Ercole amante („Влюбеният Херакъл“). Тя не се харесала на французите: за тях било приятно единствено когато танцували кралят и кралицата. Кардиналът пожелал да се изтъкне и със спектакъл, който допадал повече на вкуса на нацията: държавният секретар Лион се заел да поръча композирането на своеобразна алегорична трагедия, подобна на „Европа“, около която бил положил усилия кардинал Ришельо. Голямо щастие било за великия Корней, че не бил избран да пише по тази отвратителна канава. Историята била за Лисид и Хесперия: Лисид представлявал Франция, а Хесперия — Испания. Работата била поверена на Кино; той се бил прославил твърде с пиесата „Мнимият Тиберин“ която, макар и лоша, имала голям успех. Това не се повторило с „Лисид“; представили я в Лувъра и единственото хубаво нещо били сценичните механизми. Маркиз Дьо Сурдиак, по име Рийо, на когото се дължи по-късното утвърждаване на операта във Франция, по същото време със свои средства и в своя замък в Ньобург представил „Златното руно“ на Пиер Корней със сценични механизми. Кино, който бил млад и с приятно лице, бил спечелил двора; Корней разполагал със своето име и с Франция. Тъй или иначе, във Франция дължим операта и комедията на двама кардинали.

Подир сватбата на краля безкрайно се редели празненства, удоволствия, галантни истории: те станали още повече, след като Негово Височество, братът на краля, се бракосъчетал с Хенриета Английска, сестра на Чарлс II, и били прекъснати единствено през 1661 г. поради смъртта на кардинал Мазарини.

Няколко месеца след смъртта на министъра се случило безпримерно събитие; не по-малко странно е, че всички историци го пропускат. При съвършена тайна в замъка на остров Сент Маргьорит в морето край Прованс бил изпратен незнаен затворник с ръст, по-висок от обичайния, млад, с красиво и благородно лице. По пътя си затворникът носел маска, чийто подбрадник бил снабден със стоманени пружини, които му позволявали да се храни с маската на лицето: ако се откриел, имало заповед да бъде убит. Той останал на острова, докато един доверен офицер на име Сен Марс, губернатор на Пинероло, не станал управител на Бастилията през 1690 г., като тогава отишъл да го вземе от остров Сент Маргьорит и го отвел все тъй маскиран в Бастилията. Преди прехвърлянето с него отишъл да се види на острова маркиз Дьо Лувоа, който разговарял с него прав и с уважение, граничещо с дълбока почит. Непознатият бил откаран в Бастилията, а там го настанили почти също тъй добре, все едно бил в замък: каквото поискал, не му се отказвало; особено силно държал на извънредно финото бельо и на дантелите; свирел на китара. Хранели го отлично, а управителят рядко си позволявал да седи пред него. Един стар лекар на Бастилията, който често се бил занимавал със заболяванията на този особен мъж, е казвал, че никога не е виждал лицето му, макар често да е гледал езика му и останалите части от тялото му. Бил възхитително добре сложен — така разправял лекарят; кожата му била възмургава; дори самото звучене на гласа му било любопитно, никога не се оплаквал от положението си и изобщо не допускал да се предположи кой е.

Непознатият умрял през 1703 г.[4] и бил погребан през нощта при енорийската църква „Сен Пол“. Двойно по-удивително е, че когато той бива изпратен на остров Сент Маргьорит, в Европа не изчезва нито един значителен човек. Затворникът несъмнено е бил такъв; ето какво се случва през първите дни на заточението му на острова. Управителят лично му поднасял блюдата на масата и се оттеглял, като го заключвал. Един ден затворникът написал с нож нещо върху сребърна паница и я изхвърлил през прозореца към лодка, плаваща край брега, почти под кулата; един рибар, комуто принадлежала лодката, взел чинията и я отнесъл на управителя. Той се втрещил и попитал рибаря: „Прочетохте ли написаното върху чинията, някой видя ли я в ръцете ви?“ Рибарят отвърнал: „Не умея да чета; ей сега я намерих, никой не я е виждал.“ Селянинът бил задържан, докато управителят се осведомил, че е напълно неграмотен и че чинията не е била видяна от никого. Той му казал: „Вървете, хубаво за вас, че не можете да четете.“ Сред хората, осведомени за този факт, има и едно лице, достойно за доверие, което е още живо (1760)[5]. Господин Дьо Шамияр се оказва последният ръководител на кабинет, опазил странната тайна: неговият зет, вторият маршал Лафьояд, ми разправи как преди смъртта на неговия тъст на колене го молел да му разкрие какъв е бил този човек, известен неизменно само с името човекът с желязната маска; Шамияр му отвърнал, че това било държавна тайна и бил дал клетва никога да не я разкрива. Впрочем остават все още доста мои съвременници, удостоверяващи правдивостта на изнесеното от мен, а не съм бил запознаван с друг по-необичаен и по-добре засвидетелстван факт.

И тъй, Луи XIV делял времето си помежду развлечения, подобаващи за неговата възраст, и дела, съответстващи на неговия дълг. Всеки ден свиквал съвета, а после работел тайно с Колбер. Тяхната тайна дейност породила бедата на известния Фуке, при която пострадали държавният секретар Генего, Пелисон, Гурвил и още доста хора. Сгромолясването на този министър, към когото имало основание да се отправят далеч по-малко упреци, отколкото към кардинал Мазарини, доказало, че не всеки има право да извършва сходни грешки: погубването му било вече утвърдено, когато кралят приел да посети великолепното тържество, подготвено за него от министъра в дома му във Во. Палатът и градините били стрували осемнайсет милиона, като днес можем да ги приравним към трийсет и пет[6]: той престроявал палата два пъти и изкупил три селца, като землищата им били обхванати от грамадните градини, частично залесени от Льонотр и смятани тогава за най-красивите в Европа. Шадраваните във Во, които впоследствие изглеждали твърде посредствени пред фонтаните във Версай, Марли и Сен Клу, тогава били направо чудо; ала колкото и прекрасен да е бил домът, харчът от осемнайсет милиона, за който все още се пазят сметките, доказва, че устройването му е било прекомерно разточително, а разточителството не е устройвало и самия крал, спрямо когото също се е прилагало. Действително Сен Жермен и Фонтенбло, единствените празнични постройки, обитавани от краля, изобщо не можели да се сравняват с Во: Луи XIV е усетил това и се е вбесил. Навсякъде из сградата личат гербът и девизът на Фуке: катерица със словата Quo non ascendant? („Къде не бих се покачил?“). Кралят пожелал превод; честолюбието на девиза не го настроило по-миролюбиво. Придворните отбелязали, че катерицата навсякъде била нарисувана преследвана от смок, какъвто имало в герба на Колбер. Тържеството надхвърляло някогашните празненства на кардинал Мазарини и по великолепие, и по вкус: за пръв път било дадено представление на „Неприятните“ на Молиер; прологът бил от Пелисон и всички му се възхитили. Общите развлечения твърде често прикриват или пораждат частни неволи във всеки двор и ако не била кралицата майка, главният интендант и Пелисон щели да бъдат арестувани във Во в деня на увеселението. Неприязънта на краля нараствала, понеже госпожица Дьо Лавалиер, към която владетелят вече изпитвал истинско привличане, била известна с мимолетната си връзка с главния интендант, който не пропускал подобно задоволяване на страстите си: той бил предложил на госпожица Дьо Лавалиер двеста хиляди ливри; предложението било прието с възмущение още преди тя да имала някакви кроежи спрямо сърцето на краля. След като подразбрал какъв могъщ съперник има, главният интендант се опитал да стане душеприказчик на онази, която не бил успял да притежава, и с това бил още по-дразнещ.

В първоначалното си възмущение кралят се изкушавал да нареди да арестуват главния интендант насред тържеството, уредено за самия него, но по-нататък постъпил с излишна прикритост; това можело да се изтълкува като деяние на вече всемогъщия монарх, издаващо боязън пред привържениците, които Фуке си бил спечелил.

Той бил главен прокурор на парламента и покрай тази длъжност имал привилегията да бъде съден от камарите; ала след като толкова принцове, маршали и херцози били съдени от комисари, спокойно можело към тях да бъде присъединен и един магистрат, след като трябвало да бъде използван един от тези порядки, които, макар да не са несправедливи, неизменно лъхат леко на несправедливост.

С не особено достойна уловка Колбер му внушил да продаде длъжността си: за нея му предложили близо милион и осемстотин хиляди ливри, които в наши дни биха представлявали три милиона и половина; поради недоразумение той я продал едва за милион и четиристотин хиляди ливри. Прекомерната цена на местата в парламента, тъй намаляла оттогава, доказва до каква степен това учреждение било съхранило някакво уважение при всичкото си принизяване. Херцог Дьо Гиз, велик шамбелан на краля, бил продал тази длъжност, зависима от короната, едва за осемстотин хиляди ливри.

Фрондата и военните действия в Париж били вдигнали цената на длъжностите от юстицията. Голяма слабост и голямо нещастие на едно тъй дълго обременено управление било, че Франция била едничката страна на земята, където съдийските места били платени, това била все маята на бунта, своеобразно надругаване над трона — място на кралски прокурор да струва по-скъпо от първите достойнства, обкръжаващи короната.

Макар да бил пилял държавните финанси и да ги бил използвал едва ли не като свои, Фуке все пак имал възвишена душа; злоупотребите му се изразявали само в разхищения и прекомерна щедрост. Той внесъл в държавния резерв цената на длъжността си, ала хубавият жест не го спасил (1661). Човек, който можело да бъде арестуван в Париж от някое отговорно лице и от двама гвардейци, бил ловко насочен да отиде в Нант, а кралят дори го поласкал, преди да изпадне в немилост. Не зная защо повечето владетели обикновено се отнасят с престорена добронамереност към онези свои поданици, които искат да погубят: в подобни случаи прикритостта не е величава; тя всъщност никога не е добродетел и може да прерасне в достойна дарба единствено когато е съвършено необходима. Луи XIV сякаш изневерил на своя характер; било му обаче съобщено, че Фуке издигал големи фортификации в Бел Ил и можело да разполага с внушителни връзки извън кралството и в самото него. Когато той бил арестуван и отведен в Бастилията и във Венсен, проличало, че негови привърженици са само неколцина алчни придворни и няколко жени, които получавали от него пенсии и които го забравили мигновено, след като вече не бил в състояние да ги изплаща. Отделни лица си останали негови приятели, а това доказва, че го е заслужавал. Знаменитата госпожа Дьо Севине, Пелисон, Гурвил, госпожица Скюдери, доста литератори гласно заявили, че го подкрепят, и се отнесли към него с такава топлота, че му спасили живота.

Знаем стиховете на Ено, преводача на Лукреций, насочени против Колбер, мъчителя на Фуке:

Министър стиснат, роб, подложил плахо гръб,

на обществото под товара си натикан,

все жертва пишеш се на важна политика,

почитан призрак на един сан твърде скъп;

ти движиш се и днес на славата по ръб;

съсипваш ти Фуке, за тебе той е никой,

ала съдбата му и тебе ще повика,

и ще познаеш ти дори по-горка скръб.

Падението му и тебе ще събори,

не вярвай ти на пост, на лаври и на двора;

невинни няма там, сред тези висини.

Безмилостен сега, ти утре сам ще бъдеш

пред своя господар, ще дириш добрини,

а може той тогаз и тебе да осъди.

Споменали на господин Колбер за този оскърбителен сонет, а той попитал дали в него има заяждане с краля. Отвърнали му отрицателно, а министърът заявил: „Значи няма и с мен.“

Никога не бива да се подлъгваме по подобни премислени отговори и по публични изявления, които не идат от дън сърце. Колбер изглеждал умерен, ала се стремял настървено да доведе Фуке до смърт. Човек може да бъде добър министър и да таи злоба: жалко, че не е бил великодушен в същата степен, в която е бил бдителен.

Един от хората, настроени най-безпощадно срещу него, бил Мишел Льотелие, тогавашният държавен секретар и изявен негов съперник: впоследствие тъкмо той става канцлер. Когато четем неговото надгробно слово и го сравняваме с неговото поведение, нима не бихме сметнали, че надгробните слова са просто празни приказки? Впрочем канцлерът Сегие, председател на комисията, бил сред най-върлите привърженици на умъртвяването на Фуке и се отнесъл към него най-сурово.

Истината е, че изправянето пред съд на главния интендант е било и обвинение към паметта на кардинал Мазарини. Най-големите финансови злоупотреби били негово дело: той бил присвоил като господар немалко приходи на държавата; бил преговарял еднолично, в своя полза, относно боеприпасите за армията. Фуке заявява в защитните си изявления: „Той изискваше със запечатани писма допълнителни суми от общностите; това винаги е било вършено единствено от него и заради самия него, а се наказва със смърт според наредбите.“ Така кардиналът бил натрупал огромни богатства, недостижими за него.

Чувал съм покойния господин Дьо Комартен, интендант на финансите, да разправя как през младостта си, няколко години след смъртта на кардинала, отишъл до палата на Мазарини, обитаван от неговия наследник херцога и от херцогиня Ортанс; там видял грамаден шкаф, отрупан с инкрустации и твърде дълбок, който изцяло заемал далечната стена на един кабинет. Ключовете били изгубени отдавна и чекмеджетата не били отваряни. Увивен от подобно нехайство, господин Дьо Комартен казал на херцогиня Мазарини, че в шкафа може да има любопитни неща. Отворили го: целият бил претъпкан с двойни дублони, жетони и златни медали. Госпожа Мазарини хвърляла над осем дни през прозорците шепи от тях на народа[7].

Злоупотребяването на кардинал Мазарини с деспотичното му могъщество не оправдава главния интендант, ала несъобразността на предприетата против него процедура, продължителността на процеса, проявената от канцлера Сегие отвратителна злост, времето, изтощило общественото мнение и довело до онова особено съчувствие към нещастниците, най-сетне и все по-уверените прошения в полза на клетника, притиснат от причинени настоятелно несгоди — всичко това му спасило живота. Краят на процеса се състоял едва подир три години, през 1664 г.[8]; от произнеслите се двайсет и двама съдии едва деветима поискали смърт; тринайсетте останали, сред които имало и такива, на които Гурвил бил поднесъл подаръци, отсъдили в полза на вечното изгнание[9]. Кралят утежнил присъдата: строгостта му не подобавала нито на старите закони на кралството, нито на човечността. Гражданството се възмутило най-вече от това как канцлерът пратил в изгнание едного от съдиите, по име Роксант, който при тайното заседание най-силно настоявал за пощада[10]. Фуке бил затворен в замъка Пинероло. Според всички историци умира там през 1680 г.; Гурвил обаче твърди в своите мемоари, че бил излязъл от затвора малко преди смъртта си: снаха му графиня Дьо Во вече ми бе удостоверила този факт; въпреки това в рода смятат, че не е било така. Просто не се знае къде е умрял този клетник, чиито дори най-незначителни деяния били бляскави, когато бил могъщ[11].

Държавният секретар Генего, който продава своята длъжност на Колбер, независимо от това е съдебно преследван и по-голямата част от богатството му е отнето. Най-странно сред решенията на този състав е, че епископът на Авранш е осъден да плати дванайсет хиляди франка глоба; името му било Болев; бил брат на един от замесените в подкупи.

Сент Еврьомон, който служел при главния интендант, пострадал от изпадането в немилост. Колбер търсел навсякъде доказателства против оня, когото бил решил да погуби, наредил конфискацията на книжа, поверени на госпожа Дюплеси Белиевр, а сред тях се намерило собственоръчно писмо на Сент Еврьомон относно Пиренейския договор; прочели насмешките на краля и ги представили за престъпление против държавата. Колбер не държал да си отмъщава на безличния Ено, ала в лицето на Сент Еврьомон преследвал приятеля на омразния Фуке и един опасен за него духовит ум. Кралят наказал извънредно строго една невинна закачка, насочена твърде отдавна срещу кардинал Мазарини, за когото не съжалявал, когото целият двор бил оскърбявал, клеветил и подлагал безнаказано на изгнание години наред. Сред хилядите писания, насочени срещу този министър, било наказано най-малко хапливото, и то след смъртта му.

Оттеглилият се в Англия Сент Еврьомон живял и умрял като свободен човек и като философ. Неговият приятел маркиз Дьо Мирмон ми е казвал в Лондон, че имало и друга причина той да изпадне в немилост, ала Сент Еврьомон така и не пожелал да му я разкрие. Когато Луи XIV позволил на Сент Еврьомон да се завърне в отечеството в края на дните си, философът не възприел това разрешение като милост; доказал, че отечеството е там, където човек живее щастлив, а за него това бил Лондон.

Новият финансов министър, получил простото звание главен контрольор, оправдал строгите преследвания, като възстановил реда, който предшествениците му били объркали, и работел неуморно за величието на държавата.

Дворът се превърнал в център на удоволствията и в образец за другите дворове: кралят се стремял да урежда празненства, около които да бъдат забравени тържествата във Во.

Като че ли природата се забавлявала тогава да създава във Франция най-велики хора във всички изкуства и да събира в двора най-прекрасните, най-добре сложените мъже и жени. Кралят се откроявал измежду всички придворни с внушителния си ръст и с величествената красота на своите черти; благородното и затрогващо звучене на гласа му печелело сърцата, притеснени от неговото присъствие; той се отличавал с осанка, която му приличала извънмерно, включително заради неговия ранг, и която можела да се окаже смешна у другиго; смущението, изпитвано от разговарящите с него, тайно ласкаело самомнението, което той проявявал във връзка със своите предимства. Един възрастен офицер, който запелтечил развълнувано, молейки го за някаква милост, не съумявал да довърши речта си и изрекъл: „Сир, аз не треперя тъй пред вашите неприятели.“ С лекота получил исканото.

Общественият дух все още не бил достигнал съвършенство в двора. Кралицата майка Анна Австрийска вече била склонна да се уединява; пълноправната кралица знаела слабо френски и единственото й достойнство била добротата. Английската принцеса, снаха на краля, внасяла в двора благото на милия, оживен разговор, постепенно укрепен с четене на добри произведения и с уверен, тънък вкус; тя достигнала до съвършенство в знанието на езика, след като при сватбата си все още пишела твърде зле; вдъхнала нови духовни стремления, въвела в двора учтивост и изящество, за каквито останалата част на Европа дори и не помисляла. Нейно Височество притежавала духа на своя брат Чарлс II, украсен от очарованието на нейния пол, от дарбата и желанието да се харесва. Дворът на Луи XIV излъчвал галантност, която била още по-забележителна поради почтеността; галантността в двора на Чарлс II била по-натрапчива, а грубоватостта разваляла удоволствията.

Отначало между Нейно Височество и краля виреели душевна закачливост и негласно взаимно разбирателство, които се налагали при твърде честите дребни празненства. Кралят й изпращал стихове; тя му отговаряла. Станало тъй, че един мъж станал душеприказчик и на краля, и на Нейно Височество в тези мисловни взаимодействия: това бил маркиз Дьо Данжо. Кралят го натоварвал да пише от негово име, а принцесата му възлагала да отговаря на краля; така той услужвал и на двамата, без да допусне те да заподозрат, че посредничи тъй при общуването им, и това станало едно от основанията за неговия успех.

Тази взаимна връзка породила съмнения в кралското семейство: кралят свел блясъка на посланията до едно дълбоко и чисто приятелско уважение, което никога не намаляло. Когато Нейно Височество впоследствие натоварила Расин и Корней да работят над трагедията „Береника“, си представяла не само скъсването на краля с конетабъла Колон, а и удържането при самата нея на назрялото увлечение, което можело да стане опасно. Луи XIV е изцяло видим в тия два стиха на „Береника“ на Расин:

Дори в безвестен мрак пръв ден да бе видял,

пак за свой господар светът го би признал.

Тези забавления били последвани от доста по-сериозната и продължителна страст, изпитана от него спрямо госпожица Дьо Лавалиер, придворна дама на Нейно Височество. С нея той се насладил на рядкото щастие да бъде любен заради самия себе си. В продължение на две години тя била негласна вдъхновителка за всички галантни развлечения, за всички празненства, които устройвал кралят: един млад камериер на краля на име Белок съставил немалко повести, прекъсвани от танци, и те ставали повод за срещи ту при кралицата, ту при Нейно Височество; повестите скрито изразявали тайната на сърцата им, която скоро престанала да бъде тайна.

Обществените развлечения, уреждани от краля, също представлявали знаци на почит към неговата любовница. През 1662 г. се провел кръгообразен конен парад при двореца Тюилери[12] на широка оградена площадка, която е запазила името: площад „Карусел“. Ездачите били разпределени на пет групи: кралят оглавявал „римляните“; брат му — „персийците“; принц Дьо Конде — „турците“; неговият син херцог Д’Анген — „индианците“; херцог Дьо Гиз — „американците“. Въпросният херцог Дьо Гиз бил внук на „Белязания“: бил известен сред обществеността с неуспешната безразсъдност, с която се опитал да завладее Неапол. Пребиваването в плен, дуелите, романтичните му любовни връзки, разточителството му и приключенията му го правели знаменит; той сякаш бил от друг век; когато двамата с великия Конде излизали, за него казвали тъй: „Ето един исторически и един баснословен герой.“

Тогава на зрелището под един балдахин присъствали кралицата майка, кралицата владетелка и кралицата на Англия и вдовица на Чарлс I, която в случая била забравила за бедите си. Граф Дьо Со, син на херцог Дьо Лестигиер, бил обявен за достоен за наградата и я получил от ръцете на кралицата майка. Тези празненства повече от всякога съживили вкуса към девизите и гербовете, излезли на мода някога заради рицарските турнири и останали си след тях.

Тогава един антиквар на име Уврие измислил за Луи XIV емблема, представляваща слънце, насочило лъчите си към земно кълбо, със следните думи: Nec pluribus impar („Не отстъпващ и пред мнозина“). Идеята била донякъде взета от испански девиз на Фелипе II и по-подходяща за този крал, владял най-хубавата част на новия свят и доста държави в стария, отколкото за твърде младия френски крал, на когото все още се възлагали само надежди. Девизът имал удивителен успех; с него били украсени кралският герб, мебелите на короната, гоблени и скулптури; кралят никога не го носил при конни тържества. Луи XIV несправедливо бива укоряван за внушителността на този девиз, като че ли си го е избрал самият той; по-справедливи са може би упреците заради неговия смисъл. Картината не представлява значението на думите, а думите не са съвсем ясни и определени; онова, което може да се обяснява по различни начини, не заслужава никакво обяснение. Девизите като останка от старото рицарство може да са подходящи за празненства и са приятни, ако намекът в тях е точен, нов и закачлив. По-добре никакъв девиз, отколкото някакъв лош и принизяващ, подобно на девиза на Луи XII; той представлявал бодливо свинче с думите: Пипнеш ли, боде. Спрямо надписите девизите са това, което са маскарадите в сравнение с августейшите церемонии.

Празненството във Версай през 1664 г. надхвърлило конния кръгов парад със своята необичайност, с великолепието си и с духовните наслади, които се примесили към блясъка на развлеченията и добавили и вкус, и изящество, непроявявани дотогава от кой да е празник. Версай вече се превръщал в прелестно място, без да се доближава още до по-сетнешното си величие.

На 5 май 1664 г. кралят отишъл там с двора си от шестстотин души и техните свити, като поел разноските им, както и на хората, подготвили всички чудесии. На тия празненства липсвали само паметници, въздигнати, за да бъдат дадени на всички, каквито издигали гърците и римляните; ала бързината, с която се строели театри, амфитеатри и портици, украсени с великолепие и вкус, сама по себе си била чудо, което подсилвало илюзията, като разнообразието било безкрайно и увеличавало очарованието на тия зрелища.

В началото се състоял своеобразен кръгов конен парад. През първия ден проявяващите се излезли като за преглед; най-отпред имало оръженосци, пажове и конници, които носели девизите и щитовете; по самите щитове били изписани със златни букви стихове, съчинени от Перини и от Бенсерад; последният се отличавал с голям талант да създава галантни пиеси, където поднасял изящни и забавни намеци за характерите на лицата, на герои от античността или от художествените измислици, които бивали представяни, както и на страстите, вълнуващи двора. По дрехите на краля, представляващ Роже, блестели всички диаманти, които красели и яздения от него кон. Кралиците и триста дами наблюдавали появата му под триумфални арки.

Измежду всички погледи, вперени в него, кралят забелязвал само очите на госпожица Дьо Лавалиер. Празненството било единствено за нея; тя му се наслаждавала сред тълпата.

Подир кавалкадата идвала позлатена колесница, висока осемнайсет стъпки и широка петнайсет, с дължина двайсет и четири стъпки, която представлявала колесницата на слънцето. Четирите века — златният, сребърният, бронзовият и железният, — небесните знаци, сезоните и хорите идели пеша подир колесницата: всичко било картинно украсено. Пастири носели частите от оградата, които бивали наслагвани под звуците на тръбите, сменяни сегиз-тогиз от гайди и от цигулки. Неколцина герои, следващи колесницата на Аполон, в началото се доближили и рецитирали на кралиците стихове, подобаващи за мястото, за времето, за краля и за дамите. След като обиколките свършили и настъпила нощта, четири хиляди грамадни факли озарили пространството, където се разгръщало празненството; двеста предрешени лица обслужвали появилите се маси, като в тях се разпознавали сезоните, фавните, горските духове, дриадите, а имало и пастири, гроздоберачи и сенокоси. Върху подвижна планина се приближили Пан и Диана, слезли оттам и поднесли по масите най-прекрасните неща, произведени от поля и гори. Зад масите в полукръг се извисил театър със свирачи. По аркадите около свързаните маси и театъра висели петстотин зелени и сребърни светилници със свещи; обширната площ била оградена от позлатена балюстрада.

Тези празненства, надхвърлящи измислените в романите, траяли седем дни; кралят четири пъти отнесъл наградите за игрите и после дал възможност на другите кавалери да спечелят получените от него награди, като им ги предоставил.

Макар и да не е сред най-добрите комедии на Молиер, „Княгинята от Елида“ представлявала едно от най-приятните украшения на игрите благодарение на безброй тънки алегории за тогавашните нрави, които с уместността си са чаровни на подобни празници, но нямат значение за потомците. В двора все още съществувало упорито влечение към предсказателната астрология; немалко благородници смятали с горделиво суеверие, че природата ги отличавала дотам, та да изписва съдбините им чрез небесните тела; херцогът на Савоя Виторио Амедео, баща на херцогинята на Бургундия, държал при себе си астролог дори след като абдикирал. Молиер се осмелил да нападне тази илюзия в пиесата „Великолепните влюбени“, играна на друго подобно празненство през 1670 г.

Там има също и дворцов шут, също както и в „Княгинята от Елида“; тези нещастници още били твърде на мода; това бил остатък от варварството, просъществувал в Германия по-дълго, отколкото другаде. Потребността от развлечения, неспособността да бъдат осигурявани приятни и почтени забавления в епохи на невежество и лош вкус довели до измислянето на това печално удоволствие, принизяващо човешкия дух. Шутът, когото държал Луи XIV, бил принадлежал на принц Дьо Конде; наричал се Л’Анжели: граф Дьо Грамон казвал, че измежду всички шутове, служили при принца, единствен Л’Анжели бил забогатял. Смешникът бил донейде духовит; негов бил изразът, че „не ходел по черковни служби, за да не вряка, а не успявал да се врече“.

1664 г. На това празненство бил игран и фарсът „Сватба насила“: ала онова, което било действително възхитително, било първото представяне на първите три действия на „Тартюф“. Кралят пожелал да гледа този шедьовър, преди още да е завършен; той му осигурил закрила срещу лъженабожните, които се опитали да въвлекат и небето, и земята, за да го няма; а той ще съществува, както сме казвали и другаде, докато във Франция има вкус и лицемери.

Повечето подобни шумотевици често са само храна за очите и ушите; помпозните и превъзнасящи неща отминават за ден; ала когато шедьоври на изкуството като „Тартюф“ красят такива празненства, паметта за тях остава вечна.

Все още се помнят доста закачки от алегориите на Бенсерад, красили тогавашните балети. Ще цитирам само стиховете, отнасящи се до краля в ролята на слънцето:

Към Вас не се обръщат с тон

на Дафна, ни на Фаетон:

той — честолюбец, тя — не ляга;

капан не Ви заплашва тук:

как би Ви карал някой друг

или жена от Вас ще бяга?

Основната чест за тези забавления, усъвършенстващи вкуса, учтивостта и талантите във Франция, била в това, че те не крадели време от постоянните трудове на монарха. Ако не били те и той само се занимавал с двора си, е нямало да може да управлява; ако пък прекрасните удоволствия на въпросния двор биха представлявали оскърбление за народната нищета, те биха били направо отвратителни; ала същият човек, който устройвал тия празненства, бил раздавал хляб на хората през време на глада от 1662 г.; той събрал зърното, изкупено на ниски цени от богаташите, и го раздавал на бедните семейства при портата на Лувъра; върнал на народа тримилионен данък; никоя дейност на вътрешната администрация не била пренебрегвана; управлението му се тачело навън, кралят на Испания бил заставен да му отстъпва първенството, папата му въздал удовлетворение насила, Дюнкерк бил присъединен към Франция при условия, достойни за придобиващия и срамни за предаващия; най-сетне всички дела, откакто той държал юздите, били или благородни, или полезни: та как да не устройва празненства подир това!

Киджи, легат a latere, племенник на папа Александър VII, пристигнал сред развлеченията във Версай да даде удовлетворение на краля във връзка с нападението на папските гвардейци, осигурил на двора ново зрелище. Значителните церемонии са празник за присъстващите: почестите, с които бил удостоен, направили удовлетворението още по-бляскаво. Той приел под балдахин почитанията на висшите съдебни камари, на кметските наместници, на духовенството; влязъл в Париж, придружен от топовна стрелба, като вдясно от него бил Конде, а вляво — синът на принца, и при всичката тържественост дошъл да принизи себе си, Рим и папата пред един крал, който още дори не бил извадил оръжието; след аудиенцията вечерял с Луи XIV и било положено голямо старание, за да бъде почетен великолепно и да му се достави удоволствие. Впоследствие към дожа на Генуа не било проявено чак такова зачитане, но пак имало стремеж всичко да му се хареса — кралят винаги го съчетавал с високомерните си постъпки.

Всичко това придавало на двора на Луи XTV величие, покрай което другите европейски дворове бледнеели. Той желаел блясъкът, свързан със самия него, да се усеща и по всичко наоколо му; всички видни личности трябвало да бъдат уважавани и никоя да не бъде могъща — като се започне от брат му и от принц Дьо Конде. С тази цел отсъдил в полза на перовете в техния стар спор с председателите на парламентите. Последните твърдели, че трябва да дават волеизявление преди перовете и си били присвоили това право: при едно извънредно съвещание на съвета той заповядал перовете да дават волеизявление при тържествени заседания в присъствието на краля преди председателите, като че ли дължали това предимство единствено на неговото присъствие; иначе оставил старата разпоредба при обикновените заседания.

За да отличава висшите си придворни, измислил сини горни дрехи със златни и сребърни бродерии: разрешението те да бъдат носени било велика милост за лицата, водени от суетата; натискали се за тях, както за орденските огърлия. Щом ще изброяваме и дребни подробности, можем да отбележим, че тогава връхните дрехи се носели върху къси куртки, украсени с панделки, а най-отгоре се прехвърлял презрамник, на който била окачена шпагата; към всички това се прибавяли особени дантелени яки и шапки с по два реда пера. Тази мода, изтраяла до 1684 г., се разпространила из цяла Европа, с изключение на Испания и на Полша: вече почти навсякъде се опитвали да подражават на двора на Луи XIV.

Той въвел в своя дом ред, който си е останал, по рангове и по длъжности, създал нови функции спрямо самия себе си — например главен уредник на дрешника. Възстановил трапезите, учредени от Франсоа I, като ги умножил; масите станали дванайсет за сътрапезниците офицери, като били обслужвани също тъй чисто и изобилно, както трапезите на мнозина владетели; желаел на тях да бъдат канени и всички външни лица; това внимание се оказвало през време на цялото му управление. Имало и друго зачитане, още по-изискано и учтиво: когато през 1679 г. издигнал постройките на Марли, за всички дами в техните апартаменти имало цялостни тоалетни; нищо, необходимо за едно разкошно удобство, не било забравено; всеки от дошлите можел да кани сътрапезници в своя апартамент; обслужването било също тъй изискано, както при самия господар. Подобни дребни неща добиват стойност единствено когато биват съпровождани от големите. Във всичко, което правел, личали блясък и щедрост: когато дъщерите на негови министри се омъжвали, им подарявал по двеста хиляди франка.

Най-силно засияло из Европа едно безпримерно негово благодетелство. Хрумването му дошло от думите на херцог Дьо Сент Енян, разправил му как кардинал Дьо Ришельо изпратил подаръци на неколцина чуждестранни учени, които го били похвалили. Кралят не чакал да го поласкаят; бил обаче сигурен, че го заслужава, затова заръчал на своите министри Лион и Колбер да му подберат определен брой французи и чужденци, проявили се в литературата, та да им въздаде знак на щедростта си. Лион писал по чуждите страни и се осведомил, доколкото било възможно, относно едни тъй деликатни оценки, когато следва да се отдаде предпочитание на съвременници, а първоначално бил съставен списък от шейсет лица: едни получили подаръци, други — пенсии, според ранга, нуждите и заслугите си. Това били Атлаци, библиотекарят на Ватикана; граф Гратиани, държавен секретар на херцога на Модена; известният Вивиани, математик при великия херцог на Флоренция; Восиус, историограф на Съединените провинции; знаменитият математик Хюйгенс; един холандец, който живеел в Швеция; и най-сетне — преподаватели от Алторф и Хелмщат, почти неизвестни за французите градове; всички били удивени, когато получили писма от господин Колбер, с които ги уведомявал, че макар кралят да не е техен владетел, ги моли да го приемат за свой благодетел. Изразите в писмата били съобразени с достойнството на личностите; всички послания били придружени от значителни възнаграждения или от пенсии.

Сред французите били отличени Расин, Кино̀, Флешие, станал впоследствие епископ на Ним, които тогава били твърде млади: те получили дарения. Действително Шаплен и Котен получили пенсии, ала министърът Колбер бил съгласувал нещата главно с Шаплен. Впрочем тия двама мъже, доста охулени заради тяхната поезия, имали и заслуги: Шаплен бил изключително начетен; изненадващо е може би, ала имал и вкус, бил един от най-просветените критици. Всичко това още съвсем не е гениалност. Знанията и духът водят човека на изкуството, ала по никакъв начин не го оформят. В свое време във Франция никой не е бил по-прославен от Ронсар и от Шаплен; ала по времето на Ронсар хората са били варвари, а по времето на Шаплен тъкмо са излизали от варварството. Костар, учил заедно с Балзак[13] и с Воатюр, нарича Шаплен първи сред героичните поети.

На Боало не се паднало нищо от тези благодеяния: дотогава бил писал само сатирични произведения, а знаем, че сатирите нападали тъкмо учените глави, до които се допитал министърът. Кралят го отличил подир няколко години, без да се допита до никого.

Даренията, направени в чужди страни, били тъй значителни, че Вивиани[14] издигнал във Флоренция къща от благодеяние то на Луи XIV. На фронтона изписал със златни букви: AEdes а Deo datce — намек за прозвището Dieudonne[15], с което населението било дарило владетеля при неговото раждане.

Лесно можем да си представим как е било възприето из Европа това невероятно великодушие; а ако обозрем всичко паметно, сторено скоро след това от краля, и най-строгите съдници ще преглътнат неудържимите хвалебствия, които се сипели за него. Не само французи го ласкаели. В различни градове на Италия за Луи XIV били четени дванайсет панегирици: тази чест му била въздадена не от страх или поради някакви очаквания, а маркиз Дзампиери проводил текстовете на краля.

Той неизменно покровителствал литературата и изкуствата: изплатил различни възнаграждения в размер от близо четири хиляди луидора на Расин, благодарение на него Депрео забогатял, също и Кинб, а особено пък Люли и всички творци, посветили му свои работи, били живи доказателства. Даже дал хиляда луидора на Бенсерад, та да поръча да се изгравира преводът му на „Метаморфози“ на Овидий в римувани стихове: едно зле пресметнато благодеяние, което само доказало щедростта на владетеля: в случая с Бенсерад той възнаграждавал неголемите му заслуги за балетите.

Доста съчинители приписват единствено на Колбер това покровителство на изкуствата, това великолепие на Луи XIV; единственото му участие обаче било да подпомогне човеколюбието и вкуса на своя господар. Този министър действително бил гениален по отношение на финансите, на търговията, на корабоплаването, на полицейските мерки, ала като дух не се и сравнявал по вкус и по възвишеност с краля: просто действал ревностно и ни най-малко не вдъхвал онова, което си било дело на природата.

При това положение не е ясно на каква основа почиват обвиненията на някои драскачи относно стиснатостта на монарха. Един владетел с напълно отделени от държавните приходи домени може като частно лице да бъде скъперник, ала един крал на Франция, който борави всъщност просто с парите на своите поданици, няма как да се поддаде на този порок. Може да му липсват стремеж и воля да възнаграждава, ала Луи XIV няма как да бъде упрекван за подобно нещо.

Тъкмо когато започвал да поощрява талантите с подобни благодеяния, граф Дьо Бюси бил сериозно наказан за една проява на своята дарба: през 1665 г. бил пратен в Бастилията. Повод за влизането в затвора бил романът „Галски любови“; същинската причина се таяла в тази песничка, от която кралят бил извънредно засегнат и която тогава припомнили, за да съсипят Бюси, смятан за неин автор:

Щастлив целува Деодат

устичката[16] в любовен глад

между ушите — ето му я!

Алилуя!

Творбите му не били добри дотам, че да оправдаят бедите, които му причинили: той говорел добре; имал заслуги, но самомнението му ги надхвърляло; със заслугите си успял да си спечели единствено неприятели. Луи XIV е можел да постъпи великодушно и да му прости, ала си върнал за личното оскърбление, привидно следвайки настроението на обществото: все пак граф Дьо Бюси бил пуснат на свобода подир година и половина; отнели му обаче всички длъжности и си останал в немилост до края на живота си, като напразно се кълнял, че обича нежно Луи XIV, и нито кралят, нито който и да било хващал вяра на приказките му.

Край на първи том.

[1] Този анекдот е удостоверен от „Мемоари на Лапорт“, стр. 255 и сл. Виждаме, че кралят е изпитвал неприязън към кардинала, че министърът, негов кръстник и настойник по отношение на възпитанието, не се е грижил за обучението му никак добре и често го е оставял да се нуждае от най-насъщни неща. Добавени са и по-сериозни упреци, които силно биха помрачили паметта на кардинала; те обаче си остават непотвърдени, а всеки упрек трябва да бъде доказан. — Б.а. ↑

[2] Думите са точно съхранени и се намират във всички тогавашни истински мемоари; недопустимо е да бъдат пропуснати или променени, в която и да е история на Франция. Авторът на „Мемоари на Ментьонон“ си позволява своеволно да отбележи: „Речта му не била чак толкова хубава, а погледът бил по-изразителен от устните.“ Как тъй е решил, че речта на Луи XIV не била толкова хубава, след като това са собствените му слова? Тя не е повече или по-малко хубава, а е такава, каквато е предадена. — Б.а. ↑

[3] Кардинал Дьо Ришельо вече бил показвал балети, ала те били безвкусни, както всички видове спектакли допреди неговото управление. Французите, днес довели танца до съвършенство, през младостта на Луи XIV упражнявали само испански танци като сарабандата, курантата, паваната и пр. — Б.а. ↑

[4] Прочут хирург, зет на споменатия от мен лекар, служил при маршал Дьо Ришельо, свидетелства за изнесеното от мен; то неведнъж ми е било потвърждавано от господин Дьо Бернавил, приемник на Сен Марс. — Б.а. ↑

[5] Лицето е Риус, бивш военен комисар в Кан. — Б.фр.изд. ↑

[6] Сметките, които го доказвали, са се намирали във Во, днес Вилар, през 1718 г. и навярно са още там. Господин херцог Дьо Вилар, син на маршала, потвърждава този факт. Той не е толкова странен, колкото би ни се сторил. В „Мемоари на абат Дьо Шоази“ виждаме как маркиз Дьо Лувоа му заявява във връзка с Мьодон: „Стигнал съм до четиринайсетия милион.“ — Б.а. ↑

[7] Това произшествие намерих описано по-късно и от Сент Еврьомон. — Б.а. ↑

[8] За подробности относно процеса на Фуке вж. писмата на госпожа Дьо Севине от 14 ноември до 20 декември 1664 г. — Б.фр.изд. ↑

[9] Вж. „Мемоари на Гурвил“. — Б.а. ↑

[10] В своите „Исторически фрагменти“ Расин уверява, че кралят бил заявил у госпожица Дьо Лавалиер: „Ако го бяха осъдили на смърт, щях да го оставя да умре.“ Ако е произнесъл тези думи, те са непростими; очебийно е, че са и прекалено сурови, и твърде смехотворни. — Б.а. ↑

[11] Фуке умира в Пинероло на 23 март 1680 г. — Б.фр.изд. ↑

[12] А не на „Плас Роаял“, както се твърди в „историята“ на Лаод под името Ламартиниер. — Б.а. ↑

[13] Става дума за Ге дьо Балзак (1595–1654), станал академик още по времето на Ришельо; Воатюр също е известен литератор от това поколение. — Б.пр. ↑

[14] В „Писмо до милорд Харви“ е Гуиелмини, разсеяност на автора. — Б.пр. ↑

[15] Буквално „Божидар“ на френски. На латински: Deodatus. — Б.пр. ↑

[16] „Устичката“ била на госпожица Дьо Лавалиер. — Б.а. ↑

Глава XXVI.
Продължение на особеностите и анекдотите

Луи XIV искал да добави към славата, към удоволствията и галантните задевки, белязали първите години на това управление, нежността на приятелството: трудно е обаче за един крал да направи добър избор. Доверил се най-много на двамина — единият безсрамно го предал, другият злоупотребил с благоволението му. Първият бил маркиз Дьо Вард, комуто кралят изповядал влечението си към госпожа Дьо Лавалиер. Знаем как дворцовите интриги го тласкат да се опита да погуби госпожа Дьо Лавалиер, на която поради късмета й завиждала не една жена и която покрай своя характер нямало причини да си създава врагове; знаем, че съвместно с граф Дьо Гиш и графиня Дьо Соасон той си позволява да напише до властващата кралица подправено писмо от името на нейния баща, краля на Испания: от това писмо кралицата научава нещо, което не е било необходимо да знае, и тъй се накърнявал мирът в кралския дом. Към вероломството се добавя злостта, че насочил съмненията срещу най-почтените хора в двора, херцог и херцогиня Дьо Навай (1665): тези две невинни лица станали жертви на неприязънта на измамения монарх. Гнусотата на поведението на Вард станала известна твърде късно и макар Вард да бил престъпник, не бил наказан повече от обвинените от него чисти хора, принудени да напуснат своите длъжности и да се отстранят от двора.

Другият фаворит бил граф Лозен, впоследствие херцог, който ту съперничел на краля в мимолетните му увлечения, ту ставал негов довереник, а по-нататък придобил известност с публичното си желание да се ожени за Нейно Височество, което сетне осъществил тайно въпреки дадената на господаря дума.

Излъган в своя избор, кралят гласно заявил как е търсил приятели, а е намерил само интриганти. Печалното познание за хората, което човек винаги придобива твърде късно, го карало също да казва: „Всеки път, когато назнача някого на свободно място, стотина остават недоволни, а един — неблагодарен.“

Удоволствията, украсяването на кралските домове и на Париж, както и грижата за оправяне на цялото кралство не били прекратени през войната от 1666 г.

Кралят танцувал в балети до 1670 г.; тогава вече бил трийсет и две годишен. В Сен Жермен представили пред него трагедията „Британик“; бил поразен от следните стихове:

За чест и слава той полита като птица

пред вперени очи и кара колесница,

награди за игри приема като дим,

въздигнат в зрелище герой на своя Рим.

Оттогава вече не танцувал пред хора — поетът преобразил монарха. Близостта му с госпожа херцогиня Дьо Лавалиер си оставала, макар да й изневерявал често: не влагал старание в изневерите; малко жени му се дърпали и той все се връщал при онази, която със своята нежност и доброта, заложени в характера, с истинската си любов, та дори и с оковите на навика го била заробила безизкусно. Но още през 1669 г. тя забелязала, че госпожа Дьо Монтеспан започва да се налага[1]; борила се с обичайната си мекота; понесла скръбта дълго да бъде свидетелка на победата на своята съперница; почти без да се оплаква, при всичката болка се смятала за щастлива, задето кралят я уважавал — все тъй го любела и се виждала с него, без той да я люби.

Най-сетне през 1675 г. тя се отдава на изхода, избиран от нежните души, на които е потребно да се покоряват на силни и дълбоки чувства; сметнала, че в нейното сърце единствено Бог би могъл да замени любимия. Замонашването й било не по-малко забележително от обичта: тя станала кармелитка в Париж и не се отказала от това. Носенето на власеница, ходенето с боси крака, строгият пост, хоровото пеене нощем на непознат език: нищо не отвратило чувствителността на тази жена, познала и славата, и себеугаждането, и удоволствията. Живяла сред тия лишения от 1675 до 1710 г. под името Луиз Милосърдната. Ако крал би наказал тъй виновна жена, би бил тиранин — а колко жени са се самонаказвали по тоя начин, задето са любили. Почти няма примери на политици, възприели подобна строга съдба, а инак политическите престъпления би трябвало да се изкупват по-тежко от любовните прегрешения: ала властните над душите се налагат единствено над слабите.

Известно е, че когато съобщили на Луиз Милосърдната за смъртта на херцог Дьо Вермандоа, когото била родила от краля, тя изрекла: „Би трябвало да оплаквам повече раждането му, отколкото смъртта.“ Останала й една дъщеря, която измежду всички деца на краля приличала най-силно на своя баща и която се омъжила за принц Арман дьо Конти, племенник на великия Конде.

Междувременно маркиза Дьо Монтеспан се наслаждавала на късмета си бляскаво и властно, за разлика от скромната госпожа Дьо Лавалиер.

Докато госпожа Дьо Лавалиер и госпожа Дьо Монтеспан все още се борели помежду си за първото място в сърцето на краля, целият двор тънел в любовни интриги: дори Лувоа се проявил. Сред множеството любовници, които имал този министър със суров нрав, като че ли твърде неподходящ за любовни подвизи, била госпожа Дюфреноа, съпруга на един от неговите служители, за която той впоследствие — и това му прави чест — уредил служба при кралицата: тя станала придворна, отговорна за спалнята, и присъствала на официалните излизания. Улеснявайки увлеченията на своите министри, кралят оправдавал собствените си увлечения.

Невероятен пример за господството на предразсъдъците и на навиците е как било разрешено всички омъжени жени да имат любовници, докато на внучката на Анри IV не било позволено да има съпруг. След като отказала на не един владетел и хранила надеждата да се омъжи за Луи XIV, на четирийсет и четири години Нейно Височество пожелала да ощастливи един благородник: получила разрешение да се омъжи за Пегилен, по име Комон, граф Дьо Лозен, последният, който служел като капитан на рота от стотина благородници, въоръжени с бекдьокорбени, оръжия като чукчета, каквито вече няма, и първият, за когото кралят създал длъжността главен драгунски полковник. Имало безброй случаи принцеси да се женят за обикновени благородници; римските императори омъжвали дъщерите си за сенатори; дъщерите на азиатските владетели, много по-могъщи и по-деспотични от краля на Франция, по правило се бракосъчетавали с роби на бащите си.

1699 г. Нейно Височество предавала всичките си притежания на стойност двайсет милиона на граф Дьо Лозен, четири херцогства, суверенитета над Домб, графство Йо, двореца Орлеан, наричан Люксембургски; не си запазвала нищо, била изцяло обсебена от обзелото я желание да дари на обичания мъж по-големи блага, отколкото кой да е крал бил давал на кой да е поданик. Договорът бил съставен; за един ден Лозен бил преобразен в херцог Дьо Монпансие; оставало само подписването. Всичко било готово, ала тогава кралят, разколебан от приказките на принцовете, на министрите, на враговете на един прекомерно щастлив мъж, оттеглил думата си и забранил брачния съюз. Бил писал до чуждестранните дворове, за да съобщи за сватбата, писал и за отменянето й; упреквали го, че я е разрешил, упрекнали го и че я е забранил. Чак плакал, задето наскърбява Нейно Височество; ала същият този владетел, който се затъжил, че не си е удържал на думата, през ноември 1670 г. наредил да затворят Лозен в замъка Пинероло, задето се е оженил тайно за принцесата, след като само преди няколко месеца му бил разрешил да се оженят явно. Лозен останал затворник цели десет години. В не едно кралство монарсите нямат такава власт; онези, които я имат, биват обичани по-силно, задето не я използват. Дали един гражданин, който не е постъпил непочтено, може да бъде наказан тъй строго от оня, който представлява държавата? Нима не е твърде различно да не се харесаш на владетеля и да извършиш предателство спрямо владетеля? Трябва ли един крал да се отнася към един човек по-жестоко, отколкото би било законно?

Онези, които пишат, че госпожа Дьо Монтеспан, след като попречила на сватбата, се вбесила от несдържаните упреци на граф Дьо Лозен и настояла Луи XIV да си отмъсти по тоя начин, вредят много повече на монарха.[2] Би било и тирания, и слабост един свестен човек да бъде жертван заради женски гняв, при това един фаворит, лишен от огромни придобивки, чийто единствен грях бил да се оплаче твърде буйно от госпожа Дьо Монтеспан. Нека това отклонение да ни бъде простено; то се излива несдържано поради нарушаването на човешките права: същевременно почтеността изисква, след като Луи XIV през цялото си управление не е извършил нищо подобно, да не му приписваме подобна безмилостна несправедливост. И тъй е много, че е наказал толкова строго един тайно сключен брак, една невинна връзка, след като по-добре би било да не обръща внимание на стореното: оттеглянето на благоволението би било съвсем редно; затворът е бил нещо прекалено.

Онези, които таят съмнения относно сключването на неофициалния брак, е достатъчно само да прочетат мемоарите на Нейно Височество; от тях научаваме онова, което тя не изрича. Виждаме как същата онази принцеса, горчиво укорявала краля за възпрепятстването на сватбата, не се осмелява да го укорява за затварянето на нейния съпруг; тя признава, че са я смятали за омъжена; не казва, че не е била; дори само тия думи са достатъчни: „Не мога, не бива да бъда друга спрямо него.“

Лозен и Фуке били удивени, че се срещат в онзи затвор; особено се зачудил Фуке, който през време на дните на своята слава и могъщество бил виждал Пегилен сред тълпата като беден провинциален благородник — сметнал го за луд, когато той му разказал как е станал фаворит на краля, как е получил разрешение да се ожени за внучката на Анри IV и да грабне всички блага и титли на дома Монпансие.

След като лежал десет години в затвора, най-сетне излязъл от него; това обаче станало едва след като госпожа Дьо Монтеспан заставила Нейно Височество да прехвърли суверенитета над Домб и графство Йо на херцог Дьо Мен, който бил още дете и ги получил едва подир смъртта на принцесата. Тя направила дарението с едничката надежда, че господин Дьо Лозен ще бъде признат като неин съпруг; излъгала се; кралят само й разрешил да подари на нещастния таен бракосъчетан, земите на Сен Фаржо и на Тиер заедно с други внушителни източници на доходи, които се сторили недостатъчни на Лозен. Тя била обречена да си остане негова тайна съпруга и да се отнасят доста зле с нея: била нещастна в двора, нещастна в дома си, както става обикновено след преживените страсти, и умряла през 1693 г[3].

Колкото до граф Дьо Лозен, през 1688 г. той се прехвърля в Англия. Все тъй бил орисан с невероятни приключения, той отвежда във Франция кралицата, съпруга на Джеймс II, заедно със сина й, още пеленаче; става херцог; воюва като командир безуспешно в Ирландия и се завръща със слава, добита по-скоро покрай приключенията, отколкото поради изпитваното към него уважение. Както помним, умря доста възрастен и забравен[4], както се случва с хора, участници в големи събития, без да са извършили нещо голямо.

Междувременно госпожа Дьо Монтеспан става всемогъща още в началото на разказаните от нас интриги.

Атенаис дьо Мортмар, съпруга на маркиз Дьо Монтеспан, и по-голямата й сестра, маркиза Дьо Тианж, както и по-малката, за която тя издейства абатство Фонтевро, са били най-красивите жени на своето време; и трите съчетавали това предимство с особено развит ум. Брат им херцог Дьо Вивон, маршал на Франция, също бил сред най-начетените хора в двора, както и с изискан вкус. Тъкмо на него кралят казал един ден: „За какво служи четенето?“ Херцог Дьо Вивон, който бил червендалест и налят в кръста, отвърнал: „Четенето придава на ума онова, което вашите яребици придават на моите бузи.“

Тези четири личности били всеобщо харесвани поради умението си да водят разговори някак шеговито, простодушно и хитроумно, което се смятало за особена духовитост на рода Мортмар; при това всички те пишели с присъщи им лекота и изящество. Оттук следва да заключим колко смехотворна е клюката, която съм чувал нееднократно, че уж на госпожа Дьо Монтеспан й се налагало писмата й до краля да бъдат съчинявани от госпожа Скарон, поради което тя станала нейна съперница, и то щастлива съперница.

Госпожа Скарон, станала впоследствие госпожа Дьо Ментьонон, всъщност била по-просветена и по-начетена; разговорите с нея били по-кротки, повече изпълнени с намеци; останали са писма от нея, в които изкуството краси обикновената реч, а стилът е много елегантен. Ала госпожа Дьо Монтеспан не се е нуждаела от чужди духовитости; тя си е фаворитка доста дълго още преди да й представят госпожа Дьо Ментьонон.

Най-победоносно за госпожа Дьо Монтеспан е пътуването на краля до Фландрия през 1670 г. През време на въпросното пътуване бива подготвено съсипването на холандците, и то сред удоволствия: това бил един безкраен празник, съчетан с помпозно великолепие.

Кралят, който при военни условия винаги пътувал яздейки, тогава за пръв път го сторил в остъклена колесница: пощенските коли още не били измислени. Кралицата, нейната етърва и госпожа Дьо Монтеспан се придвижвали в този прекрасен екипаж, следван от много други; когато госпожа Дьо Монтеспан се возела сама, по вратите на нейната каляска имало четирима телохранители. Сетне и дофинът, и Нейно Височество братовчедката на краля се присъединили със своите свити; това ставало преди злощастното премеждие с нейния брак: тя спокойно споделяла всички победи и с наслада наблюдавала своя любовник, фаворит на краля, начело на неговата гвардейска рота. До градовете, където замръквали, били превозвани най-чудесните мебели на короната: във всеки град ги очаквали маскен или официален бал, или пък фойерверки. Цялата военна свита на краля го придружавала, цялата свита от прислужници пътувала или изпреварвайки го, или следвайки го; трапезите изглеждали като в Сен Жермен. Дворът разгърнал своя разкош във всички посетени завоювани градове. Най-видните дами от Брюксел и от Гент били поканени да се порадват на великолепието; кралят ги настанявал около своята маса и им правел галантни подаръци. Всички офицери на гарнизонните части получавали извънредни възнаграждения: щедростта се простирала многократно до по хиляда и петстотин луидора дневно.

Безкрайни почести и внимания се оказвали на госпожа Дьо Монтеспан, като се изключат онези, които по право се падали на кралицата, която впрочем нямала представа за тайната връзка; кралят умеел да дели държавните дела от удоволствията.

Натоварена лично да подсигури единството на двамата крале и унищожаването на Холандия, снахата на краля отпътувала от Дюнкерк с флотата на своя брат, краля на Англия Чарлс II, заедно с част от френския кралски двор; тя взела със себе си госпожица Дьо Керуал, впоследствие херцогиня Портсмут, която била не по-малко красива от госпожа Дьо Монтеспан. Впоследствие тя става за Англия това, което госпожа Дьо Монтеспан е била във Франция, но с по-големи възможности. Крал Чарлс бил под нейното силно влияние до сетния си час; макар да й изневерявал често, не могъл да й устоява. Надали някога жена е съхранявала тъй дълго красотата си; имах възможност да я видя почти седемдесетгодишна, а лицето й бе все тъй благородно и приятно — оставаше непохабено въпреки възрастта.

Нейно Височество се среща със своя брат в Кентърбъри и се завръща, постигнала славен успех: тъкмо му се наслаждавала, когато внезапно болезнена смърт я отнесла на двайсет и шест години, на 30 юни 1670 г. Дворът скърбял болезнено, още повече — поради причините за смъртта. Принцесата смятала, че е отровена; английският посланик Монтегю бил уверен в това; дворът също не се съмнявал, това се повтаряло от цяла Европа. Един от бившите прислужници в дома на нейния съпруг ми назова онзи, който — според него — бил дал отровата. Думите му бяха следните: „Мъжът не беше богат и веднага след това се оттегли в Нормандия, където си купи землище и дълго пребиваваше в изобилие. Отровата — добави човекът — представляваше прах от диаманти вместо захар върху ягодите.“ Дворът и Париж смятали, че Нейно Височество е била отровена с чаша отвара от цикория[5], подир, която изпитала адски болки и скоро настъпили предсмъртни гърчове, ала единствено основание за всеобщото убеждение са били човешкото зломислие и привързаността към необичайното. Чашата с вода няма как да е била отровена, тъй като госпожа Дьо Лафайет и една друга личност са изпили остатъка, без изобщо да им прилошее. Диамантеният прах не представлява отрова, също както и кораловият прах[6]. Нейно Височество от доста време страдала от оток в областта на черния дроб; не се чувствала добре и дори родила дете, което било цялото разложено. Съпругът й, силно подозиран из Европа, нито преди, нито подир това събитие е бил обвързван със зловещи действия, а рядкост е престъпник да извърши само едно голямо престъпление. Човешкият род би бил твърде нещастен, ако сътворяването на чудовищни деяния бе също тъй разпространено, както вярата в тях.

Имало мълва, че кавалер Дьо Лорен, фаворит на Негово Височество, си е отмъстил тъй ужасно заради изгнанието и затвора, наложени му поради вината му спрямо Нейно Височество. Никой не обръща внимание на факта, че тогава кавалер Дьо Лорен е в Рим, а е твърде трудно за двайсетгодишен малтийски рицар да осигури от Рим възнаграждение за убийството на една тъй важна принцеса.

Неприятна истина е, че слабост и забележка на виконт Дьо Тюрен са били първото основание за всички тия безобразни слухове, витаещи и досега. На шейсет години той бил любовник на госпожа Дьо Коакен, която го водела за носа, също както преди това госпожа Дьо Лонгвил; той разкрил пред въпросната дама държавната тайна, крита от брата на краля. Госпожа Дьо Коакен, която била влюбена в кавалер Дьо Лорен, я съобщила на своя възлюбен; той пък уведомил Негово Височество. Домът на принца се изпълнил с най-горчиви упреци и ревности: неприятностите били започнали още преди пътуването на Нейно Височество; горчивината нараснала със завръщането й. Гневните изблици на Негово Височество, кавгите между неговите фаворити и приятелите на Нейно Височество довели до бъркотия и болезнени преживявания в домакинството им. Непосредствено преди смъртта си Нейно Височество упреквала жалостиво, мило и нежно маркиза Дьо Коакен за предизвиканите от нея беди; въпросната дама коленичела до нейното ложе, обливала със сълзи ръцете й и й отвръщала със стиховете на Венсеслас:

Вървях… и бях… любов съвсем ме е обзела…

и с дух замаян съм, госпожо, свеждам чело…

Причинителят на тези разногласия кавалер Дьо Лорен отначало бил затворен от краля в замъка „Пиер Енсиз“; граф Дьо Марсан, също от рода на Лотарингите, както и маркизът, впоследствие маршал Дьо Вилроа били заточени. В крайна сметка надделяло мнението, че поради всички тия неприятности клетата принцеса е починала от естествена смърт.[7]

Хората приемат вероятността за отравяне, тъй като тъкмо по онова време въпросното престъпление започва да се преследва във Франция: подлият начин за отмъщение не бил използван през време на ужасите на гражданската война. Странно и злокобно е, че този вид престъпление поразява Франция във времена на слава и удоволствия, при които нравите ставали по-любезни, тъй както се е промъкнал и в древния Рим в най-светлите дни на републиката.

Двама италианци, единият от които се наричал Екзили, дълго работили заедно с германски аптекар на име Глазер, за да открият тъй наречения философски камък. Двамата италианци изгубили всичко, което притежавали, а то не било много, и пожелали чрез престъпления да възстановят разпиляното по безумен начин; започнали тайно да продават отрови. Изповедта, най-силното средство, възпиращо човешката злост, с което обаче се злоупотребява, като се смята, че всяко престъпление може да бъде изкупено, довела до знанието на великия пенитенциарий[8] на Париж, че няколко лица са умрели отровени: той известил за това властта. Заподозрените двама италианци се озовали в Бастилията; единият умрял там; останал Екзили, към когото обвинението не било поддържано; бидейки все тъй в затвора, той разпространил из Париж пагубните тайни, стрували живота на гражданския наместник на Обре и на семейството му, при което най-сетне била създадена съдебна инстанция за отровителствата, наречена огнен съд.

Първото основание за тези чудовищни премеждия била любовта. Маркиз Дьо Бренвилие, зет на гражданския наместник на Обре, приел на квартира Сент Кроа[9], капитан от неговия полк с твърде красиво лице: тревожел се за последствията заради жена си; съпругът сякаш на инат оставил младия мъж да пребивава редом с младата му, красива и чувствителна съпруга. Станало това, което можело да се очаква: залюбили се. Гражданският наместник и баща на маркизата проявил строгост и непредпазливост, като задържал една изпратена писмено, запечатана заповед, а това довело капитана до Бастилията, при положение че той трябвало просто да се яви в своя полк. За жалост Сент Кроа бил затворен в килия заедно с Екзили: италианецът го подучил как да си отмъсти; последствията са известни и от тях човек може само да потръпне. Маркизата не посегнала на живота на своя съпруг, проявил снизходителност към една любов, за която сам бил станал причина, ала яростното й отмъщение се насочило към нейния баща, към двамата й братя и към сестра й — тя ги отровила. Макар да извършила такива престъпления, била религиозна: често ходела да се изповядва; когато я арестували в Лиеж, дори открили пълна, саморъчно написана от нея изповед, която послужила не като доказателство в неин ущърб, а направо като основание за задържане. Не е вярно, че била изпробвала отровите в болници, както твърдяло населението и както пише в „Известни дела“ съчинение на безработен адвокат[10], сътворено за публиката; вярно било обаче, че подобно на Сент Кроа поддържала тайни връзки с лица, обвинени впоследствие в същите престъпления. Обезглавили я и била изгорена на клада през 1676 г. Само че след 1670 г., когато Екзили започнал да произвежда отрови, та до 1680 г. убийствата се разпространили из Париж. Няма как да се скрие, че главният църковен бирник Пенотие, приятел на тази жена, известно време след това бил обвинен, че е извлякъл изгода, прилагайки нейните тайни, и половината му имущество отишло, за да отклони обвиненията.

Жените Воазен и Вигурьо, един свещеник на име Льосаж, както и други, си послужили с тайните на Екзили, уж за да забавляват разни любопитни и неразумни хора с викане на духове. Било сметнато, че престъпленията са по-разпространени, отколкото били всъщност. Огненият съд бил настанен в Арсенала, близо до Бастилията, през 1680 г.: в него били привиквани видни сеньори, като сред тях били две племенници на кардинал Мазарани, херцогиня Дьо Буйон и графиня Дьо Соасон, майка на принц Ойген.

Херцогиня Дьо Буйон била само заставена да се яви лично и била обвинена единствено в напълно обичайно за тогава жалко любопитство, неподвластно на съда. Старият навик да се ходи на врачуване, да се поръчват хороскопи, да се търсят тайни средства, за да бъде привлечена нечия любов, все още си бил разпространен и сред народа, та и сред първенците на кралството[11].

Отбелязано бе от нас, че при раждането на Луи XIV астрологът Морен бил въведен направо в стаята на кралицата майка, за да състави хороскоп на наследника на короната. Свидетели сме как дори херцог Д’Орлеан, регент на кралството, проявява любопитство към това шарлатанство, омайвало античността, а дори покрай философските си възгледи известният граф Дьо Буленвилие тъй и не съумял да загърби заблудата. Тя е била напълно простима за херцогиня Дьо Буйон, както и за всички дами, проявили подобна слабост. Свещеникът Льосаж и жените Воазен и Вигурьо си подсигурили добър доход от любопитството на невежите, а те били многобройни; предсказвали бъдещето; при тях се явявал видимо дяволът. Ако се били задоволили само с това, са щели да бъдат само смехотворни, също както и огненият съд.

Дарени, един от председателите на въпросната камара, се осмелил да попита херцогиня Дьо Буйон дали е видяла дявола; тя отвърнала, че тъкмо в момента го вижда, че бил ужасно грозен и противен, и облечен като държавен съветник. Разпитът приключил набързо.

Аферата с графиня Дьо Соасон и маршал Дьо Люксембург се оказала по-сериозна. Льосаж, жените Воазен и Вигурьо и други техни съучастници били в затвора с обвинението, че са продавали отрови, наричани наследнически прашец, те хвърлили подозрения върху всички, които били идвали да се съветват с тях: това включвало и херцогиня Дьо Соасон. Кралят проявил благосклонността да й каже, че ако се смята за виновна, я съветва да се оттегли: тя отговорила, че е напълно невинна, но не й е приятно да бъде разпитвана от съд; после се оттеглила в Брюксел, където починала в края на 1708 г., докато принц Ойген отмъщавал за нея с победите си и постигал надмощие над Луи XTV.

Франсоа Анри дьо Монморанси Бутвил, херцог, пер и маршал на Франция, обединил великото име Монморанси с имперския род Люксембург, вече известен из Европа с постиженията си като голям пълководец, бил издаден на огнения съд. Един от неговите довереници по делови въпроси на име Бонар искал да открие важни книжа, които се били изгубили, и се обърнал към свещеника Льосаж, за да му ги намери: Льосаж поискал от него първо да се изповяда, а после за девет дни да отиде в три различни църкви и да прочете три псалма.

Въпреки изповедта и псалмите книжата не се появили; те били у една лека жена на име Дюпен. Пред очите на Льосаж Бонар изрекъл от името на маршал Фон Люксембург някакво заклинание, според което въпросната Дюпен трябвало да бъде застигната от изнемога, ако не върне книжата. Дюпен не ги върнала и продължила да си има куп любовници.

Отчаяният Бонар получил ново пълномощно от маршала; между редовете на пълномощното и подписа имало два реда с различен почерк, според които маршалът се предавал на дявола.

Льосаж, Бонар, жените Воазен и Вигурьо, както и над четирийсет обвиняеми били затворени в Бастилията; Льосаж дал показания, че маршалът се бил обърнал към дявола и към него, та тази Дюпен, дето не щяла да върне книжата, да умре; съучастници добавили, че са убили въпросната Дюпен по негова заповед, че са я нарязали на парчета и са я хвърлили в реката.

Обвиненията били и невероятни, и ужасяващи. Маршалът трябвало да се яви пред съда на перовете; парламентът и перовете следвало да изискат правото да го съдят; те не го сторили: обвиняемият сам отишъл да се предаде в Бастилията, като постъпката му доказвала, че е невинен за предполагаемото убийство.

1679 г. Държавният секретар Лувоа, който не го обичал, наредил да го затворят в някаква килия, дълга шест стъпки и половина, където той се разболял тежко. Бил проведен втори разпит, а сетне го оставили цели пет седмици, без на процеса да бъде даден ход: това било жестоко и несправедливо, дори да бил обикновено частно лице, а още по-непростимо спрямо един пер на кралството. Той пожелал да пише до маркиз Дьо Лувоа, за да му се оплаче; не му било разрешено. Най-после го разпитали: пожелали да узнаят дали е дал бутилки с отровено вино на брата на Дюпен и на една лека жена, която издържал, за да ги убие.

Изглеждало съвсем нелепо един маршал на Франция, командвал цели армии, да е пожелал да отрови някакъв буржоа и любовницата си, след като нямало да има никаква полза от подобно тежко престъпление.

Накрая му направили очна ставка с Льосаж и с друг свещеник на име Д’Аво, като го обвинили, че е правил магии, за да усмърти няколко души.

Бедата му се състояла в това, че веднъж се бил срещал с Льосаж и му бил поръчал хороскопи.

Наред с потресаващите предположения, довели до процеса, Льосаж заявил, че маршал херцог Фон Люксембург бил сключил договор с дявола, за да ожени своя син за дъщерята на маркиз Дьо Лувоа. Обвиняемият отговорил: „Когато Матийо дьо Монморанси се оженва за вдовицата на Луи Дебели, не се занимава с дявола, а се обръща към генералните щати, които отсъждат, че за да получи малолетният крал подкрепа от рода Монморанси, е необходим такъв брак.“

Това бил горд отговор, явно изречен не от виновно лице. Процесът траял година и два месеца: присъда не била изречена, нито положителна, нито отрицателна; жените Воазен и Вигурьо, братът на последната, свещеник, също на име Вигурьо, както и Льосаж, били изгорени на площад „Грев“. Маршал Фон Люксембург отишъл за малко да се включи в една кампания, а после се завърнал в двора и изпълнявал задълженията на гвардейски капитан, без да се види повече с Лувоа и без кралят да му спомене за станалото.

Видяхме как впоследствие той получава, без да се е стремил към това, армейски команден пост и как с множество победи запушва устите на своите врагове.

Можем да си представим какви ужасни слухове са се разнасяли из Париж покрай всички тия обвинения: кладите, погълнали Воазен и нейните съучастници, сложили край на разследванията и на престъпленията. Тази сквернота се оказала дело на няколко частни лица и не засегнала благодушните отношения в нацията, ала в умовете пагубно все се прокрадвали съмнения дали някоя естествена смърт не е била умишлено причинена.

Подозренията относно нещастната съдба на госпожа Хенриета Английска се повторили спрямо сполетялото нейната дъщеря Мари Луиз, която била омъжена през 1679 г. за краля на Испания Карлос II. Младата принцеса отпътувала печална за Мадрид. Нейно Височество братовчедката на краля често била казвала на брата на Негово Величество: „Не водете тъй често вашата дъщеря в двора, тя ще бъде твърде нещастна другаде.“ Младата принцеса искала да се омъжи за дофина. Кралят й казал: „Правя ви кралица на Испания; нима бих могъл да сторя нещо повече дори за своя дъщеря?“ Тя отвърнала: „Ах, бихте могли да сторите нещо по-добро за вашата племенница.“ Напуснала този свят през 1689 г. на същата възраст като майка си. Твърдо се смятало, че австрийският съвет на Карлос II е искал да се отърве от нея, понеже обичала своята страна и можела да попречи нейният съпруг кралят да се присъедини към съюзниците против Франция: от Версай дори й изпратили нещо, което се приемало за противоотрова — една твърде несигурна стъпка, тъй като лекът за дадено страдание може да доведе до друго, а всеобщ цяр няма; тъй наречената противоотрова пристигнала след нейната смърт. Онези, които са чели мемоарите, съставени от маркиз Дьо Данжо, ще прочетат там, че кралят заявил по време на вечеря: „Кралицата на Испания е умряла отровена от ястие от змиорки; графиня Фон Перниц и камериерките Салата и Ниня са яли от него подир нея и са умрели от същата отрова.“

След като прочетох този странен анекдот в ръкописните спомени, за които се смята, че са грижливо подредени от един придворен, останал почти неизменно редом с Луи XIV четирийсет години, аз все пак изпитвах съмнения; осведомих се от бивши слуги на краля дали е вярно, че монархът, винаги сдържан в приказките, е изричал подобно непредпазливо мнение: всички те ме увериха, че не е имало нищо подобно. Запитах госпожа херцогинята Дьо Сен Пиер, която се бе завърнала от Испания, дали е вярно, че тези три личности са умрели заедно с кралицата; тя ми изтъкна, че и трите са живели дълго след своята господарка. Накрая узнах, че „мемоарите“ на маркиз Дьо Данжо, приемани като ценно свидетелство, са само ръчно написани фантазии, сегиз-тогиз драскани от един негов прислужник; мога да добавя, че това често си проличава от стила, от излишествата и неверните твърдения, с които изобилства този сборник. Подир всички тези злокобни отклонения, до които ни доведе смъртта на Хенриета Английска, нека се върнем към дворцовите събития, последвали тази кончина.

Година по-късно нейното място заема принцесата от Пфалц, която става майка на херцог Д’Орлеан, регент на кралството. Тя била принудена да се отрече от калвинизма, за да се омъжи за Негово Височество, ала запазила спрямо предишната си вяра тайно уважение, което мъчно може да бъде изтръгнато, след като се е уталожило в сърцето още през детството.

Злощастното премеждие на една неомъжена придворна дама на кралицата през 1673 г. довело до създаването на друга институция. Тази беда е известна поради сонета „Пометничето“, чиито стихове са били често цитирани:

В света дошло от зло любовно, със зло посреща те вината на честта, на грях ти носиш участта и жертва ставаш невиновно…[12]

Опасностите за неомъжените дами в галантния и сладострастен двор наложили дванайсетте красиви неомъжени дами от свитата на кралицата да бъдат заменени с дванайсет дворцови дами; оттогава това е редът в домакинството на кралиците. Институцията довела до увеличаване и по-голямо великолепие на двора, където били приемани и съпрузите и роднините на дамите: така обществото нараствало и се постигало по-голямо изобилие.

Принцеса Фон Байерн, съпруга на дофина, имала принос в първоначалния блясък и в жизнеността на двора. Маркиза Дьо Монтеспан неизменно привличала най-силно вниманието, ала накрая и тя вече не се харесвала; високомерните изблици на нейната болка не можели да възстановят захабената сърдечна връзка. Все пак тя си оставала в двора благодарение на една висока длъжност — била главна интендантка на домакинството на кралицата, — а също тъй и приближена на краля благодарение на децата си, на навика и на влиянието си.

Външните признаци на уважението и приятелското чувство към нея си оставали, макар и да не я утешавали; разстроен от огромната скръб, която й причинявал, и отдаден на други влечения, кралят вече черпел от разговорите с госпожа Дьо Ментьонон нежност, на каквато не можел да се надява край бившата си любовница. Той се разкъсвал едновременно между госпожа Дьо Монтеспан, с която не можел да се раздели, госпожица Дьо Фонтанж, която обичал, и госпожа Дьо Ментьонон, с която беседвал и която била необходима за измъчената му душа. Трите съпернички за благоволението му били предизвикателство за целия двор. Чест прави на Луи XIV, че нито една от тези интриги не влияела върху държавните дела и че смущаващите двора любовни връзки никога с нищо не накърнили управлението. Струва ми се, нищо не доказва тъй пълно, че Луи XIV имал и велика, и чувствителна душа.

Аз дори смятам, че тези дворцови интриги, нямащи нищо общо с държавата, не би трябвало да намират място в историята, ако великият век на Луи XIV не бе тъй интересен във всичко и ако тези тайни не бяха разбулени от толкова историци, като повечето са изкривили тяхното съдържание.

[1] „Красивата госпожа Дьо Монтеспан, притежаваща, както се твърди, особения дух на рода Рошьошуар, бе висока, капризна, настроенията й се меняха и не щадеше дори краля. Кралицата търпеше високомерното й поведение и често казваше: тази… ще ме умори. За сметка на това херцогиня Дьо Лавалиер с почтителността, с примирението си, дори със своя свян сякаш молеше за прошка, задето е обичана: затова отношението към нея винаги е било добро.“ (Дюкло) — Б.фр.изд. ↑

[2] Това обвинение, подхванато от доста историци, се корени в „Сегрезиана“. Става дума за посмъртно издаден сборник от няколко разговора на Сегре, почти всичките фалшифицирани. Той е изпълнен с противоречия и се знае, че хапливостите в него не са достоверни. — Б.а. ↑

[3] В края на нейните мемоари е отпечатана една „История на любовта на Нейно Височество и на господин Дьо Лозен“. Тя е дело на някой камериер. В нея са вмъкнати стихове, достойни за историята и за всички нелепости, каквито могат да бъдат отпечатани в Холандия. На същото равнище са и повечето басни от „Мемоари на госпожа Дьо Ментьонон“, съставени от небезизвестния Лабомел; там се твърди, че през 1681 г. един от министрите на херцога на Лотарингия се доближил, преоблечен като просяк, в една църква към Нейно Височество и й показал молитвеник, на който пишело „от херцога на Лотарингия“, а после се опитал да се споразумее с нея да обяви херцога за свой наследник (том II, стр. 204). Тази измишльотина е по подобие на истинската или въображаема случка с кралица Клотилда. Нейно Височество не споменава нищо такова в своите мемоари, където не пропуска дребните факти. Херцогът на Лотарингия не е имал никакви права да наследява Нейно Височество; освен това тя още през 1679 г. обявява херцог Дьо Мен и графа на Тулуза за свои приемници.

Авторът на тези жалки мемоари казва на стр. 207, че „при завръщането си херцог Дьо Лозен възприел Нейно Височество като жена, изпитваща пламенна и нечиста любов“. Тя е била негова съпруга, той го признава. Трудно може да се напишат такива лъжи, и то по-неприлично. — Б.а. ↑

[4] На деветдесет години, на 19 ноември 1728 г. — Б.фр.изд. ↑

[5] Вижте „Разказ за госпожа Хенриета Английска“ от госпожа херцогиня Дьо Лафайет, стр. 171, изд. от 1742 г. — Б.а. ↑

[6] С ръбчетата си парченцата от диаманти или от стъкло биха могли да пробият някоя стена на вътрешностите и да я разкъсат, обаче пък човек надали би ги погълнал, тъй като внезапно ще усети опасността заради дращенето по небцето и в гърлото. Твърде ситният прашец не може да нанесе вреда. Лекарите, определили диамантите като една от отровите, би трябвало да отличават ситния диамантен прашец от грубите диамантени стърготини. — Б.а. ↑

[7] В сборник с документи, взети от архива на господин Дюкло и отпечатани през 1781 г., откриваме, че мажордом на Негово Височество на име Морел е извършил престъплението; бил е заподозрян; бил извикан лично от Луи XIV, който го заплашил, че ако не каже истината, ще попадне под суровите удари на закона, а ако признае, ще бъде пуснат на свобода и ще бъде пощаден, при което Морел признал за извършеното престъпление; кралят го запитал дали Негово Височество е бил в течение на гнусния заговор, а Морел отвърнал: „Не, той не би се съгласил.“ Господин Дьо Волтер е знаел за този анекдот, ала изобщо отказва да повярва, че е имало отровителство, освен ако би било съвсем невъзможно подобна истина да бъде отречена. — Бележка към изданието на Кехл. ↑

[8] Председател на католическа съдебна инстанция, подвластна на папата, сезирана от свещениците изповедници за грехове, които единствено най-висшата църковна власт може да опрости. — Б.пр. ↑

[9] В „История на Луи XIV“ с автор Ламартиниер той е наречен абат Дьо Лакроа. Във въпросния труд, изпълнен с грешки, са сбъркани и имена, и дати, и събития. — Б.а. ↑

[10] Франсоа Габо дьо Питавал, умрял през 1743 г. — Б.фр.изд. ↑

[11] В историята на Рьобуле се казва, че „херцогиня Дьо Буйон била арестувана, ала се явила пред съдиите при присъствието на толкова нейни приятели, че нямало от какво да се опасява, дори да била виновна“. Това е напълно невярно; не е била арестувана, а и никакви приятели не биха могли да я спасят от правосъдието. — Б.а. ↑

[12] Сонетът е от Ж. Енд. Свързан е с госпожица Дьо Герши, неомъжена придворна дама на кралицата и любовница на херцог Дьо Витри. Знахарката, до която прибягнали за операцията, я наранила смъртоносно; Витри изпратил да извикат свещеник; след като свещеникът причестил дамата, Витри я убил. Избягал в Бавария, но си издействал помилване, уреждайки брака между брата на краля и баварската принцеса. — Б.фр.изд. ↑

Глава XXVII.
Продължение на особеностите и анекдотите

Младостта и красотата на госпожица Дьо Фонтанж, синът, който тя родила на краля през 1680 г., и получената от нея титла на херцогиня изтласкали госпожа Дьо Ментьонон от първото място, на което тя не се и надявала и което впоследствие получила: ала херцогиня Дьо Фонтанж и нейният син умрели през 1681 г.

След като вече нямала явна съперница, маркиза Дьо Монтеспан не могла да задържи още едно сърце, което било изнурено от нея и от непрестанното й мърморене. Когато мъжете вече не са в първа младост, почти всички те се нуждаят от близостта на някоя мила жена; житейските тегоби силно налагат една подобна утеха. Новата фаворитка госпожа Дьо Ментьонон долавяла как всеки ден придобива тайно все повече власт и се държала умело, както е естествено за жените и както е приятно за мъжете. Един ден писала на своята братовчедка госпожа Дьо Фронтьонак, на която имала пълно доверие: „Отпращам го все отчаян, но никога ©безнадежден.“ По онова време, когато нейното влияние растяло, а госпожа Дьо Монтеспан вече била едва ли не отхвърлена, двете съпернички се виждали всекидневно[1], като ту изпитвали тайна неприязън, ту по малко доверие — така било заради необходимостта да си говорят и заради умората от притворството, които се преплитали понякога в беседите им.[2] Те се разбрали и двете да напишат поотделно мемоари за всичко, което се е случвало в двора; намерението не било осъществено. На госпожа Дьо Монтеспан й било приятно да попрочита по нещо от мемоарите на нейните приятели в последните години от живота й. Набожността, която все съпътствала тия тайни интриги, подсилвала позицията на госпожа Дьо Ментьонон и отдалечавала госпожа Дьо Монтеспан. Кралят се самоупреквал за връзката си с една омъжена жена и съвестта му била особено възбудена, понеже вече не изпитвал любов към нея. Неприятното положение траяло до 1685 г., която останала в паметта на хората поради отменянето на Нантския едикт. Тогава настъпили разнообразни събития: от една страна част от нацията била обзета от отчаяние и се спасила с бягство; от друга — във Версай имало все нови празненства; били изградени Трианон и Марли; из всички тия места за наслади природата била насилена, в градините вече не се усещало истинско изкуство. Сватбата на внука на великия Конде с госпожица Дьо Нант, дъщеря на краля и на госпожа Дьо Монтеспан, била последна победа за любовницата, която вече била на път да се оттегли от двора.

Впоследствие кралят оженва две деца, родени му от нея: госпожица Дьо Блоа се бракосъчетава с херцог Дьо Шартр, станал по-нататък и регент на кралството; херцог Дю Мен — с Луиз Бенедикт дьо Бурбон, внучка на великия Конде и сестра на Великия херцог, благородна дама, известна със своята духовитост и с вкуса си към изкуствата. Онези, които са имали някаква връзка с „Пале Роаял“ и с Со, са наясно колко неверни са всевъзможните слухове, предадени в толкова истории, относно тези сватби[3].

1685 г. Преди да се състои венчаването на Великия херцог с госпожица Дьо Нант, по този повод маркиз Дьо Сеньоле устроил достойно за монарха тържество в градините на Со, садени от Льонотр с не по-малко вкус, отколкото версайските. Играли идилията „Мир“, писана от Расин. Във Версай пак било организирано кръгово конно шествие; подир сватбата кралят разгърнал показен разкош, подобен на развихрения от кардинал Мазарини за пръв път през 1656 г. В официалната зала на Марли били открити четири луксозни продавници, пълни с най-пищните и изтънчени произведения на парижките работилници. Четирите продавници представлявали великолепна украса според четирите годишни времена: госпожа Дьо Монтеспан, поддържала едната заедно с Негово Височество; нейната съперница госпожа Дьо Ментьонон отговаряла за друга заедно с херцог Дю Мен; двамата новобрачни разполагали с по една — господин херцогът с госпожа Дьо Тианж, а госпожа херцогинята, която поради благоприличие не вървяло да си сътрудничи с мъж; тъй като била и твърде млада, имала обща продавница с херцогиня Дьо Шеврьоз. Дамите и господата съуредници теглели жребий какви скъпоценности да бъдат в наличност в продавниците. Кралят раздал достойни за крал дарове на целия двор. Лотарията на Мазарини не била толкова изобретателна и тъй бляскава; подобни лотарии били провеждани някога от римските императори, ала нито един от тях не проявил наред с разкоша такава изтънченост.

Подир венчавката на своята дъщеря госпожа Дьо Монтеспан вече не се появила в двора; останала да живее в Париж, и то с достойнство. Имала голям пожизнен доход; кралят неизменно й изплащал месечна пенсия от хиляда луидора. Всяка година пътувала до минералните извори в Бурбон и осигурявала брачни съюзи на девойките от областта, като им давала зестри. Била надхвърлила възрастта, при която въображението покрай множеството преживелици водят до оттегляне при кармелитките; починала в Бурбон през 1707 г.

Година след бракосъчетаването на госпожица Дьо Нант с Великия херцог принц Дьо Конде умрял във Фонтенбло на шейсет и шест години (11 декември 1686 г.) от заболяване, което се влошило поради умората от пътуването за среща с госпожа херцогинята, която карала дребна шарка. По тази загриженост, струвала му живота, можем да съдим дали не е бил съгласен със сватбата между неговия внук и въпросната дъщеря на краля и на госпожа Дьо Монтеспан, както твърдели лъжливите вестникари, с които Холандия била пълна тогава. В една история, посветена на принц Дьо Конде, излязла от същите средища на невежество и измама, откриваме също, че уж кралят не пропускал удоволствието при случай да оскърби принца и че при бракосъчетаването на принцеса Дьо Конти, дъщеря на госпожа Дьо Лавалиер, уж държавният секретар не го назовал с титлата висш и могъщ сеньор, която изобщо не се полага на един принц по кръв. До каква степен писателят, стъкмил история за Луи XIV в Авиньон, отчасти водейки се по тези жалки мемоари, не е бил запознат с висшето ни общество и с дворцовите обичаи, та да сее подобни неистини!

Прочее, след сватбата на госпожа херцогинята, подир пълния залез на нейната майка, госпожа Дьо Ментьонон победила напълно, като добила такова влияние и породила у Луи XIV такава нежност и такива угризения, че по съвет на отец Лашез кралят тайно се оженил за нея през януари 1686 г. в малък параклис, пристроен до апартамента, обитаван впоследствие от херцога на Бургундия. Нямало никакъв договор, никакви регистрирани правни последици. Благословил ги парижкият архиепископ Арле дьо Шанвалон; присъствал изповедникът; свидетели били Моншеврьой[4] и Бонтан, първи камердинер[5]. Вече няма как фактът, предаден от всички автори, които впрочем грешат, що се отнася до имената, мястото и датите, да бъде премълчан. Тогава Луи XIV е карал четирийсет и осмата си година, а дамата, за която се оженил, карала петдесет и втората. Преситеният от славата владетел пожелал да съчетае преумората от управлението с невинната сладост на частния живот; бракът не го въвлякъл в нищо, недостойно за неговия ранг; той си останал проблем за пред двора: госпожа Дьо Ментьонон действително била омъжена и в нейно лице бил уважен кралският избор, без да е нужно тя да бъде призната за кралица.

Съдбата на тази дама ни изглежда твърде странна, при все че историята изобилства с примери за по-голям и по-значим късмет, и то с по-незабележителни начални стъпки. Маркиза Де Сан Себастиан, за която се жени кралят на Сардиния Виторио Амедео, не е била по-високопоставена от госпожа Дьо Ментьонон; императрицата на Русия Екатерина стои далеч по-ниско; първата съпруга на Джеймс II, крал на Англия, е твърде недостойна за него според европейските предразсъдъци, непознати другаде по света.

Тя принадлежала към стар род, била внучка на Теодор Агрипа д’Обине, обикновен благородник от обкръжението на Анри IV; нейният баща Констан д’Обине пожелал да се установи в Каролина, свързал се с англичаните и бил затворен в замъка Тромпет, откъдето бил освободен от дъщерята на губернатора на име Кардийак, благородник от Бордо. Констан д’Обине се оженва за своята благодетелка през 1627 г. и я отвежда в Каролина. Завръща се във Франция с нея подир няколко години и по заповед от двора двамата биват затворени в Ниор. Франсоаз д’Обине, призвана да претърпи всевъзможни тежки и благодатни обрати на съдбата, се ражда в затвора в Ниор през 1635 г. На три годинки се озовава в Америка и един прислужник небрежно я оставя на брега, където някакво влечуго за малко да я разкъса; дванайсетгодишна, вече сираче, се завръща и бива отгледана по линия на родството от суровата госпожа Дьо Ньоян, майка на херцогиня Дьо Навай, като през 1651 г. има късмета да се омъжи за Пол Скарон[6], живял наблизо, на улица „Анфер“[7]. Скарон принадлежал към семейство на стари парламентаристи, ала разюзданото му чувство за хумор, на което дал професионален изказ, едновременно с народната обич го и принизявало. Все пак за госпожица Д’Обине било късмет да се омъжи за този човек, обиден от природата, немощен и с твърде жалки финансови възможности; преди сватбата тя се отрекла от калвинистката религия, в която била посветена подобно на дедите си. Скоро красотата и духовитостта й се проявили в обществото; най-видни личности в Париж търсели близостта й; вероятно времето на нейната младост е било най-щастливото в нейния живот[8]. Подир смъртта на нейния съпруг през 1660 г. тя дълго се моли кралят да й отпусне мъничката пенсия от хиляда и петстотин ливри, която получавал Скарон. Най-сетне след няколко години кралят й отпуска пенсия от две хиляди, като й заявява: „Госпожо, оставих Ви да чакате дълго, ала Вие имате толкова приятели, че исках да остана съвсем сам в заслугата спрямо Вас.“

Този факт ми бе разказан от кардинал Дьо Фльори, който с удоволствие го изтъкваше често, тъй като според думите му Луи XIV му направил подобен комплимент, когато му дал епископство във Фрежю.

При все това е доказано от писма на госпожа Дьо Ментьонон, че за нищожната помощ, спасила я от нищетата, тя е била задължена на госпожа Дьо Монтеспан. Подир няколко години се сещат пак за нея, когато се налага да бъде отгледан тайно херцог Дю Мен, роден през 1670 г. от маркиза Дьо Монтеспан, чийто баща бил кралят. Съвсем сигурно е, че тя бива избрана през 1672 г. да се заеме с дискретното му възпитание; в едно от писмата си тя казва: „Щом децата са на краля, аз съм съгласна; не бих се заела без угризения с децата на госпожа Дьо Монтеспан; нека кралят да ми заповяда; това е последната ми дума.“ През 1672 г. госпожа Дьо Монтеспан има само двама потомци — херцог Дю Мен и граф Дьо Вексен: очевидно датите на писмата на госпожа Дьо Ментьонон, в които се споменават две деца, едното, от които още не е родено, са неверни; почти всички дати на отпечатаните писма са сбъркани. Тази недостоверност буди сериозни съмнения относно автентичността на писмата, ако иначе не се разпознаваше характерната естественост и правдивост, които е почти невъзможно да се наподобят.

Не е особено важно да се знае през коя година тази дама е била натоварена да се грижи за извънбрачните деца на Луи XIV, ала вниманието, отделено за дребните истини, говори за старанието, проявено при написването на основните факти в настоящата история.

Херцог Дю Мен се родил с недъгав крак; първият му лекар Д’Акен, който бил доверено лице, преценил, че детето трябва да бъде откарано на лечение до минералните извори в Бареж. Потърсили подходяща личност, която да свърши работата[9]; кралят се сетил за госпожа Скарон; господин Дьо Дувоа отишъл тайно при нея в Париж да й предложи да замине. Оттогава тя се заела с възпитанието на херцог Дю Мен, като длъжността й била поверена от краля, а не от госпожа Дьо Монтеспан, както се твърди нерядко. Пишеха направо на краля; писмата й спечелили одобрението му: оттук тръгнал нейният късмет, а нататък той зависел от достойнствата й.

Кралят отначало не проявявал взаимност, ала неприязънта била изместена от доверие, а доверието — от любов. Нейните писма, с които разполагаме, имат паметна стойност, надхвърляща отношението ни към тях: в тях откриваме смесица от религиозност и закачливост, от свяст и слабост, тъй често срещани при всяко човешко сърце, а също и в сърцето на Луи XIV. Сърцето на госпожа Дьо Ментьонон явно е било изпълнено с честолюбие и вяра, които никога не влизат в противоречие. Нейният изповедник Гобьолен одобрява и двете качества; той е и наставник, и придворен: неговата покаяница, проявявайки неблагодарност спрямо госпожа Дьо Монтеспан, неизменно крие от него този свой грях, а изповедникът подхранва заблудата, покрай която религията иде на помощ на повехналия чар, та да се стигне дотам тя да замени благодетелката си, превърнала се в съперница.

Странното обвързване между обич и задръжки от страна на краля, на честолюбие и набожност при новата любовница сякаш траят от 1681, та до 1686 г., когато се състои венчавката.

За нея издигането представлява буквално оттегляне: тя се затваря в своя апартамент, който е бил свързан с кралския, и се задоволява да общува само с две-три дами, саможиви като нея, като и с тях се вижда рядко. Кралят идвал при нея всеки ден след вечеря, преди и след късната вечерна закуска, като оставал до полунощ: работел там със своите министри, а госпожа Дьо Ментьонон си четяла или се занимавала с ръкоделие, никога не встъпвала в разговор относно държавността, най-често изобщо не проявявала интерес към нея и отхвърляла напълно и най-дребния повей, на каквато и да е интрига или зломислие; била твърде заета да доставя радост на управника, а не да управлява, и се намесвала само извънредно внимателно в каквото и да било. Изобщо не се възползвала от положението си, за да докопа всички достойнства и важни длъжности за своя род. Брат й граф Д’Обине, бивш главен наместник, дори не станал маршал на Франция; отличен бил само с ордена на Светия Дух и с тайни дялове[10] в държавните имоти; неслучайно заявил на маршал Дьо Вивон, брат на госпожа Дьо Монтеспан, че „е получил в звонкови пари своя маршалски жезъл“.

Нейният племенник или братовчед маркиз Дьо Билет станал само командир на ескадра; госпожа Дьо Келюс, дъщеря на въпросния маркиз Дьо Вилет, получила като зестра не особено голяма пенсия от Луи XIV. Омъжвайки своята племенница Д’Обине за сина на първия маршал Дьо Ноай[11], госпожа Дьо Ментьонон й дала едва двеста хиляди франка; останалото било от краля. Самата тя разполагала единствено с имението Ментьонон, което купила като бенефиций от краля: стремежът й бил всички да й простят, че се е издигнала, проявявайки същевременно липса на корист. Втората съпруга на маркиз Дьо Вилет, впоследствие госпожа Болингброук, така и не успяла да изкопчи нищо от нея; често съм я чувал да разправя как укорявала своята братовчедка, че върши малко за своя род и как й казала в пристъп на гняв: „Искате да се въздържате за удоволствие, а семейството ви страда.“ Госпожа Дьо Ментьонон загърбвала всичко, за да не нарани чувствата на Луи XIV; дори не се осмелила да подкрепи кардинал Дьо Ноай срещу отец Льотелие. Била близка приятелка на Расин, ала не се осмелила да го подкрепи дружески при едно леко недоволство от страна на краля. Един ден през 1698 г., разчувствана от красноречието, проявено от него при разказа за бедите на народа, които неизменно били преувеличавани, тя убедила своя приятел да напише доклад, в който да назове злото и лека срещу него. Кралят го прочел; в съчувствието си тя проявила слабостта да назове неговия автор, без да го защити. Расин и без това бил твърде слаб и го замъчила болест, която впоследствие го вкарала в гроба[12].

На характера й било присъщо не само да не умее да оказва подкрепа, но и да нанася вреда. Абат Дьо Шоази ни съобщава, че министърът Лувоа паднал на колене през Луи XIV, за да го спре да не се венчава за вдовицата на Скарон. Абат дьо Шоази е бил в течение на факта, а госпожа Дьо Ментьонон също е знаела за него, и при все това не само простила на министъра, а укротявала краля, когато се гневял на неочакваните изблици на маркиз Дьо Лувоа.[13]

И тъй, женейки се за госпожа Дьо Ментьонон; Луи XIV си осигурява приятна и покорна съжителка. Единственото публично отличие; по което се съдело за тайното й издигане, било, че при църковните служби тя заемала място на една от мъничките, затворени позлатени трибуни, привидно предназначени само за краля и кралицата: иначе нямало външно възвеличаване. Благонравността, която тя била вдъхнала на краля и която подпомогнала за венчанието й, постепенно прераснала в истинско дълбоко чувство, подсилено от възрастта и скуката. Тя била призната за стожер на двора и на кралското достойнство, като събрала в Ноази множество достойни девойки; кралят превел и средства от абатство Сен Дьони за тази нововъзникнала общност. В дъното на парка във Версай през 1686 г. бил издигнат пансионът Сен Сир. Тогава тя придала облик на заведението, съчинила вътрешния му устав с Годе Демаре, епископ на ордена на свети Бруно, и сама станала ръководителка на манастира: често се отбивала за по няколко часа там; когато заявявам, че тези занимания възникнали поради скуката, аз я цитирам. Нека прочетем какво пише тя на госпожа Дьо ла Мезонфор, спомената тук в главата, отнасяща се до квиетизма:

Защо не мога да Ви приобщя към моите преживявания! Защо не мога да Ви опиша досадата, която терзае високопоставените люде и колко трудно им е да запълват дните си! Не виждате ли, че чезна от тъга сред едно неизразимо благополучие? Бях млада и хубава; насладих се на удоволствия; всички ме обичаха: с напредването на възрастта прекарах години сред плодовете на духа; домогнах се до почести; дъще моя, твърдя пред Вас, че всяко достойнство води до ужасна пустота.[14]

Ако нещо би обуздало честолюбието, то със сигурност е това писмо. Госпожа Дьо Ментьонон, непознаваща друга скръб, освен еднообразието на своя живот редом с великия крал, казва един ден на своя брат граф Д’Обине: „Не издържам вече; ще ми се да съм мъртва.“ Известен е неговият отговор: „Да не сте получили вест, че ще се омъжите за Бог Отец?“

Когато кралят умира, тя се оттегля окончателно в Сен Сир. Изненадващото е, че кралят почти не я осигурява; само убеждава херцог Д’Орлеан да го стори. Тя измолва една пенсия от осемдесет хиляди ливри, която й бива изплащана до нейната смърт, настъпила на 15 април 1719 г. В епитафията й напълно отсъства името на Скарон: това име не я принизява, а пропускът ни кара едва ли не да мислим подобно нещо.

Дворът става не тъй оживен и по-сериозен, след като кралят започва да води по-уединено съществуване с госпожа Дьо Ментьонон; тежкото му заболяване през 1686 г. допринася той да изгуби ищах за изящните празненства, каквито дотогава устройва всяка година: появява се фистула на последното му черво. Хирургическото изкуство, отбелязало при това управление по-голям напредък от всички страни в Европа, още не се справяло с тази болест; кардинал Дьо Ришельо умрял от нея, тъй като бил неправилно лекуван. Опасността за краля смутила цяла Франция; църквите се изпълнили от неизброим народ, който се молел за изцеряването на своя крал със сълзи на очите. Този напор на всеобщо разнежване наподобява видяното от нас, когато приемникът му се оказа застрашен от смърт в Мец през 1744 г. Двете събития са ясно свидетелство за кралете колко са задължени на една нация, умееща да люби тъй силно.

Щом Луи XIV изпитал първите болки, неговият първи хирург Феликс потърсил из лечебниците болни, застрашени от подобно зло; той се консултирал с най-добрите хирурзи и изобретил с тях инструменти, които правели операцията по-кратка и по-безболезнена. Кралят я изтърпял, без да се оплаква: той свикал министрите на съвет край постелята си още същия ден; а за да не би новината за сполетялата го опасност да промени отношението на европейските дворове, на следващия ден приел на аудиенция посланиците. Издръжливостта на духа му се съчетала с благоволението спрямо Феликс: той му дарил земя на тогавашна стойност над петдесет хиляди екюта.

Оттогава кралят престанал да посещава представления. Нападнатата от меланхолия баварска престолонаследница, страдаща и от отпуснатост, от която накрая умряла през 1690 г., се отказала от всякакви удоволствия и упорито седяла само в апартамента си. Тя обичала литературата, дори пописвала стихове, ала покрай меланхолията й допадала единствено самотата.

Духовността била възродена от манастира Сен Сир. Госпожа Дьо Ментьонон помолила Расин, който се бил отказал от театъра поради обвързаност с янсенизма и с дворцовия живот, да сътвори трагедия, която да може да бъде представена от нейните питомки: поискала сюжет от Библията. Расин написал „Естир“. Тази пиеса, играна първо в една от сградите на Сен Сир, била представена многократно във Версай пред краля през зимата на 1689 г. Прелати и йезуити се надпреварвали да получат разрешение да гледат значимото зрелище. Чудно е как тъй тази пиеса имала тогава невероятен успех, а две години по-късно „Аталия“[15], играна от същите лица, не пожънала никакъв. Става тъкмо обратното, когато тези пиеси биват играни в Париж дълго подир смъртта на автора и подир времето на разделенията. Представената през 1717 г. „Аталия“ бива приета, както е редно, с възторг; докато през 1712 г. „Естир“ получава хладен прием и не бива поставяна повече. Тогава обаче няма придворни, които раболепно да припознаят в Естир госпожа Дьо Ментьонон, а хитроумно да съзрат в Астин госпожа Дьо Монтеспан, в Аман — господин Дьо Лувоа, а най-вече гоненията срещу хугенотите, преследвани от министъра — в тормоза на евреите. Безпристрастната публика съзира тук само едно безинтересно и неправдоподобно премеждие: неразумен владетел, прекарал половин година с жена си, без да научи, без дори да се допита каква е тя; министър, смехотворно жесток и готов да моли владетеля да изтреби цяла една нация със старците, жените и децата, понеже не му се поклонил някой; същевременно министърът изглупява дотам да даде заповед всички евреи да бъдат избити подир единайсет месеца, та да им даде някакво време да избягат или да се защитят; владетелят пък съвсем тъпо подписва смехотворната заповед и без никакъв повод внезапно осъжда на обесване своя фаворит. Всичко това, лишено от интрига, от действие и интерес, няма как да допадне, на което и да е смислено лице с добър вкус; ала въпреки недостатъците на сюжета трийсет стиха от „Естир“ струват повече от много трагедии, които са жънали по-голям успех.

Изобретателните развлечения били въведени отново заради възпитанието на Аделаид Савойска, херцогиня на Бургундия, дошла във Франция на единайсет години.

Противоречие на нашите нрави е как приписваме от една страна на публичните зрелища известна низост, а същевременно гледаме на тези представления като на извънредно благородна и достойна проява на нашите властници. В апартамента на госпожа Дьо Ментьонон било устроено малко театърче: херцогинята на Бургундия и херцог Д’Орлеан играели в него заедно с по-талантливи лица от двора; известният актьор Барон им давал уроци и играел с тях. Повечето трагедии на Дюше, камердинер на краля, били написани за този театър; абат Жене, духовен наставник на херцогиня Д’Орлеан, пишел пиеси за херцогиня Дю Мен, а принцесата и нейният двор ги представяли.

Тези занимания оформяли духовете и развличали обществото.[16]

Никой от онези, които са обругавали Луи XIV, не може да отрече, че допреди Хьохщет той е бил сам по себе си най-могъщ, най-великолепен, най-високостоящ почти във всичко: при все че има герои като Ян Собиески и кралете на Швеция, които го затъмняват като бойци, никой не е затъмнявал монарха. Трябва да признаем, че той удържа срещу бедите и ги поправя. Имал е слабости, бъркал е силно; ала нима онези, които го съдят, биха се справили на негово място?

Херцогинята на Бургундия ставала все по-прелестна и трупала заслуги. Похвалите спрямо нейната сестра в Испания й вдъхвали желание да се старае и тя била все по-харесвана. Не притежавала съвършена красота, ала взорът й бил като при нейния син, имала излъчване и благородна осанка. Тези предимства се подчертавали от нейния дух, както и от изключителната й упоритост да печели привързаности. Подобно на Хенриета Английска тя била кумир и пример за двора при по-висок ранг; била близо до престола. Франция очаквала от херцога на Бургундия управление, каквото са си представяли древните мъдреци, чиято строгост обаче щяла да бъде смекчена от милостта на принцесата, по-осезаема от философските наклонности на нейния съпруг. Светът знае как тази надежда бива излъгана. Съдба на Луи XIV било да види как си отиват от преждевременна смърт всички негови близки във Франция: жена му на четирийсет и пет години, единственият му син на петдесет[17]; година след като сме изгубили неговия син през април 1712 г. ето че неговият внук, дофинът, херцог на Бургундия, неговата съпруга престолонаследницата, техният най-голям син намират място в Сен Дьони в един и същи гроб; последното им дете пък, впоследствие възкачило се на трона, още от люлката е близко до смъртта. Херцог Дьо Бери, брат на херцога на Бургундия, ги последва две години по-късно; същевременно и неговата дъщеря преминава от люлката в ковчега.

Това печално време оставя такова дълбоко впечатление в сърцата, че аз гледах как през малолетството на Луи XV много хора говореха за тия кончини, проливайки сълзи. Най за оплакване сред всички, посред тия безвременни смърти, бе оня, който скоро трябваше да наследи кралството.

Буйно се проявили същите подозрения, каквито имало при смъртта на Нейно Величество и на испанската кралица Мария Луиза. Прекомерната болка на хората почти можела да извини клеветата, ако тя подлежи на прошка. Било безумие да се мисли как престъпно биха могли да бъдат отстранени толкова високопоставени личности, а да остане единствено оня, който би отмъстил за тях. Болестта, отнесла дофина и херцог на Бургундия, жена му и сина му, била епидемична едра шарка: за по-малко от месец тази болест отнесла над петстотин души. Господин херцог Дьо Бурбон, внук на принц Дьо Конде, херцог Дьо Латримуй, госпожа Дьо Лаврийер, госпожа Дьо Листьоне се разболели в двора; маркиз Дьо Гондрен, син на херцог Д’Антен, умрял за два дни; жена му, впоследствие графиня на Тулуза, се намъчила жестоко. Заразата обходила цяла Франция, от нея в Лотарингия си отишли големите деца на Франц, херцог на Лотарингия, призван един ден да стане император и да наследи австрийския дом.

И все пак било достатъчно някакъв лекар на име Буден, веселяк, жизнелюбец и невежа, да заяви: „Понятие си нямаме от подобни болести“ — както казах, това било достатъчно, за да се развихрят клеветите.

Филип, херцог Д’Орлеан, племенник на Луи XIV, имал лаборатория и изучавал химия, наред с други изкуства: това било явно доказателство. Народната мълва се разпространила стремглаво: човек трябва да е бил свидетел, за да го проумее. Немалко писания и няколко злощастни истории, посветени на Луи XIV, биха направили подозренията вечни, ако просветени люде не си правеха труд да ги опровергаят. Смея да твърдя, че тъй като винаги съм се вбесявал от хорската несправедливост, съм осъществил доста проучвания, за да се добера до истината. Ето какво ми е повтарял неведнъж маркиз Дьо Канийак, един от най-почтените мъже в кралството, близък на заподозрения принц, от когото впоследствие е имал доста основания да се оплаква. Посред всеобщия вой маркиз Дьо Канийак отива да го посети в неговия дворец; открива го проснат на земята, проливащ сълзи, в потресаваща безнадеждност. Неговият химик Ембер хукнал да се предаде в Бастилията като затворник: нямало обаче заповед да го приемат; отказват му. Принцът (кой би повярвал?) сам в болката си предлага да го затворят; той настоява юридически формалности да изяснят невинността му; майка му също изисква подобно жестоко оправдание. Писмото с печата е подготвено, но не е подписано; маркиз Дьо Канийак при тия вълнения запазва хладнокръвие и предчувства как може да завърши подобно отчаяно действие: той убеждава майката на принца да се противопостави на възмутителната заповед. И монархът, който я бил издал, и племенникът му, който я бил поискал, били еднакво нещастни.[18]

[1] „Когато започвали родилните болки на госпожа Дьо Монтеспан, викали госпожа Дьо Ментьонон. Тя отнасяла детето, криейки го под своя шал, слагала на лицето си маска, наемала фиакър и така се завръщала в Париж. Колко ли се е бояла да не би детенцето да се развика! И страховете са се повтаряли често, та нали госпожа Дьо Монтеспан има от краля седем деца“ („Спомени на госпожа Дьо Келюс“). — Б.фр.изд. ↑

[2] В мемоарите, представени под името на госпожа Дьо Ментьонон, е предадено как тя казала на госпожа Дьо Монтеспан по повод на сънищата си: „Сънувах, че се намираме на голямото стълбище във Версай; аз се изкачвах, вие слизахте; аз се издигах високо в небесата, а вие отивахте в манастира Фонтевро.“ Тази басня е съчинена покрай историята с прословутия херцог Д’Тпернон, който срещнал кардинал Дьо Ришельо на голямото стълбище в Лувъра през 1624 г. Кардиналът го запитал дали има нещо ново. „Не — казал му херцогът, — само дето вие се изкачвате, а аз слизам.“ Баснята е развалена от добавката, че по едно стълбище се стига до небесата. Следва да отбележим, че в почти всички книги с анекдоти и хапливости почти винаги се приписват на хората, които уж имат думата, неща, изречени век или дори векове по-рано. — Б.а. ↑

[3] В не по-малко от двайсет произведения ще видите как родът Орлеан и родът Конде се били възмутили от предложенията; ще прочетете как принцесата, майка на херцог Дьо Шартр, заплашвала своя син; ще прочетете дори как го била ударила. В „Конституционни анекдоти“ най-сериозно се твърди, че кралят използвал абат Дюбоа, наставник изпълнител на херцог Дьо Шартр, за да успеят преговорите, а абатът едвам успял да се справи и за награда поискал кардиналска шапчица. Всичко, свързано с двора, се описва така в не една история. — Б.а. ↑

[4] А не кавалер Дьо Форбен, както пише в мемоарите на Шоази. За пазители на подобна тайна биват подбирани единствено доверени слуги и лица, обвързани служебно с кралската особа. Нямало и акт, нито празненство: такива се правят, за да се оповести дадено състояние, а в случая става дума за брак по съвест. Нима е възможно да се твърди, че десет години след венчанието, когато парижкият архиепископ Арле умира през 1695 г., „неговите лакеи открили между стари гащи акта за свещенодействието“? Тази басня, недостойна дори за лакеи, бива разпространена посредством „Мемоарите на Ментьонон“. — Б.а. ↑

[5] Също и камериерката на госпожа Дьо Ментьонон, по име Нанон. — Б.фр.изд. ↑

[6] По нейни думи бракът със Скарон представлявал „съюз със слабо участие на сърцето и в действителност без участие на тялото“. — Б.фр.изд. ↑

[7] „Ад“. — Б.пр. ↑

[8] В тъй наречените „Мемоари на Ментьонон“, том I, стр. 216, се казва, че „задълго споделяла постелята си с преизвестната Нинон Ланкло според твърденията на абат Дьо Шатоньоф и на автора на «Векът на Луи XIV»“. Само че от автора на „Векът на Луи XIV“ и в това, което ни е оставил господин абат Дьо Шатоньоф, изобщо не е споменат подобен анекдот. Авторът на „Мемоари на Ментьонон“ винаги дава приблизителни цитати; подобен факт е споменат единствено в „Мемоари на маркиз Дьо Лафар“, стр. 190, издадени в Ротердам. Тогава още е съществувала модата да се спи в една постеля с приятели, като тя е много стара, съществувала е и в двора и представлява днес отживелица. От историята на Франция знаем, че за да спаси граф Дьо Ларошфуко от изтреблението през Вартоломеевата нощ, Шарл IX му предлага да спи в неговото легло в Лувъра, както и че херцог Дьо Гиз и принц Дьо Конде дълго са спали заедно. — Б.а. ↑

[9] Авторът на романа „Мемоари на госпожа Дьо Ментьонон“ й вменява, че заявила, виждайки замъка Тромпет: „Ето тук получих своето възпитание“ и т.н. Явна неистина: тя е била отгледана в Ниор. — Б.а. ↑

[10] Вж. писмата до нейния брат: „Заклевам Ви да живеете благонравно и да си изяждате осемнайсетте хиляди франка, изкарани от нашата работица. Ще има още.“ — Б.а. ↑

[11] Съставителят на „Мемоари на госпожа Дьо Ментьонон“ твърди в IV том на стр. 200: „Змията Русо, злостен срещу своите благодетели, писал сатирични стихове за маршал Дьо Ноай.“ Това е невярно; никой не бива да бъде клеветен. Русо, съвсем млад тогава, не е познавал първия маршал Дьо Ноай. Споменатите сатирични стихове били дело на благородник на име Дьо Кабанак, който открито си признавал авторството им. — Б.а. ↑

[12] Този факт е обнародван от сина на знаменития Расин в животописанието за неговия баща. — (Б.а.) — Пасажът при Волтер относно Расин изисква някои пояснения. Луи XIV не просто бил оскърбен, а раздразнен от прошението на Расин. Той заявил: „Като пише добри стихове, да не би да си въобразява, че знае всичко, като е поет, да не иска да стане министър?“ Госпожа Дьо Ментьонон предупредила поета да не я посещава повече, без да го е извикала. Това било потресаваща вест за него. Втресло го и скоро получил чернодробно заболяване. Госпожа Дьо Ментьонон се видяла тайно с него във Версай и напразно се опитала да го утеши. „От какво се опасявате? — питала го тя. — Аз съм първопричината за вашето нещастие. Имам желание, а и честта ми изисква да поправя стореното. Вашата съдба е и моя. Нека премине облакът, аз ще върна доброто време.“ „Не, не, госпожо — отвърнал Расин, — за мен няма да го върнете никога.“ Скръбта му нараснала и от друго обстоятелство. Задълженията на кралските писари били платени, той не можел да заплати таксата и предал чрез влиятелни приятели молба до Луи XIV да му я опрости. „Няма начин“ — заявил монархът, получавайки молбата. И добавил: „Ако впоследствие се яви случай Расин да бъде овъзмезден, ще се радвам.“ Отказът, чиято горчивина била посмекчена от няколко любезни думи, наскърбил дълбоко поета, влошил заболяването му; смъртоносната печал впрочем не се дължала, както е повтаряно неведнъж, на самолюбието на придворния и на унижението от немилостта, а от съжалението, че бил обидил своя благодетел и от опасението, че същевременно е изгубил най-могъщата подкрепа за своето домочадие. — Б.фр.изд. ↑

[13] Кой би повярвал на „Мемоарите на госпожа Дьо Ментьонон“ III том, стр. 273, дето министърът се опасявал да не би кралят да го отрови? Странно как в Париж битуват подобни нечувани ужасии вследствие на смехотворни басни.

Отвратителната глупотевина се основава върху народния слух, разпространен около смъртта на маркиз Дьо Лувоа. Министърът пиел минерална вода от Баларюк по заръка на своя доктор Серон, неговият хирург Лалижри му я давал. Същият този Лалижри създава популярния лек, наречен днес картезиански прах. Лалижри често ми е казвал как предупредил господин Дьо Лувоа, че излага живота си на опасност, като работи и пие тази вода. Министърът се придържал към задълженията си. Умрял едва ли не внезапно на 16 юли 1691 г., а не през 1692 г., както твърди авторът на фалшивите мемоари. Лалижри му направил аутопсия и не открил друга причина за смъртта, освен предвидената. Сметнало се, че лекарят Серон може да е отровил една от бутилките с вода. Убедихме се колко чести са били подобни мрачни съмнения. Битувал слух, че съседен владетел (Виторио Амедео, херцог на Савоя), когото Лувоа вбесявал и с когото се отнасял зле, е подкупил лекаря Серон. Повей от тези небивалици откриваме в мемоарите на маркиз Дьо Лафар, X глава. Семейството на Лувоа вкарало в затвора някакъв савоец, който прислужвал в дома, ала клетият напълно невинен човечец скоро бил пуснат на свобода. А дори да е имало подозрение, макар и напразно, спрямо вражески настроен владетел за атентат срещу живота на министър на Луи XIV, няма основание да бъдат насочвани подозренията към самия Луи XIV.

Същият автор, събрал толкова неистини в „Мемоарите на Ментьонон“, в контекст твърди как кралят бил казал, че „в една година се отървал от трима души, които не можел да понася — маршал Дьо Лафьояд, маркиз Дьо Сеньоле и маркиз Дьо Лувоа“. Първо, господин Дьо Сеньоле не умира през въпросната 1691 г., а през 1690 г. Второ, пред кого Луи XIV, който винаги се е изказвал внимателно и като почтен човек, би изрекъл подобни непредпазливи и отвратителни неща? Пред кого би разкрил една тъй неблагодарна и сурова душа? Нима може тъй, без ни най-малко доказателство, без ни най-повърхностна правдоподобност да бъде клеветена паметта за един крал, познат с неизменната мъдрост на изявите си? Всеки смислен читател би погледнал с възмущение на тия сборници с лъжи, струпани пред преситената от тях публика; авторът на „Мемоари на Ментьонон“ би заслужавал наказание, ако презрението, което той сам проявява навсякъде, не го оправдаваше. — Б.а. ↑

[14] Писмото е автентично, авторът го е виждал в ръкописен вид, а синът на великия Расин го обнародва. — Б.а. ↑

[15] Готолия в синодалния превод на българската Библия. — Б.пр. ↑

[16] Как може маркиз Дьо Лафар да твърди в мемоарите си, че „след смъртта на Нейно Величество се развихриха игри, бъркотии и липса на приличие“! Имало е много зрелища при пътуванията до Марли и до Фонтенбло, но никога при госпожа Дьо Ментьонон; дворът пък е бил неизменно образец на пълно приличие. Херцогиня Д’Орлеан, тогава херцогиня на Шартр, принцеса Дьо Конти, госпожа херцогинята несъмнено отричат изнесеното от маркиз Дьо Лафар. Този човек, който при общуване е бил извънредно благ, е написал едва ли не сатира. Бил е недоволен от управлението; живял е в общество, за което е било въпрос на чест да се заклеймява дворът; това общество е превърнало твърде любезния мъж в нерядко несправедлив историк. — Б.а. ↑

[17] В IV том на мемоарите на госпожа Дьо Ментьонон, в една глава, наречена „Госпожица Шуен“ авторът заявява, че „Негово Височество бил влюбен в една от сестрите си, а впоследствие се оженил за госпожица Шуен“. Тези празни клюки са припознати като измама от всички почтени хора. Трябва човек не само да е съвременник, но и да разполага с доказателства, за да подхвърля подобни анекдоти. Никога не е имало е сянка от довод, че Негово Височество се е оженил за госпожица Шуен. Да се подновяват подир шейсет години такива смътни градски клюки, неправдоподобни и отречени, не означава писане на история, а трупане на корем на скандали, за да се печелят пари. Как смее съчинителят да твърди на стр. 244, че госпожа херцогинята на Бургундия била казала на своя съпруг принца: „Ако аз умра, дали ще увековечите третия том на вашето семейство?“! Той приписва на Луи XIV, на всички владетели, на всички министри слова, които все едно е чул сам. Малко страници в тези мемоари не изобилстват с нагли лъжи, възмущаващи всички почтени люде. — Б.а. ↑

[18] Авторът на „Животопис на херцог Д’Орлеан“ е първият, споменал за отвратителните подозрения: това е един йезуит на име Ламот, същият, който чете в Руан проповеди против принца през време на регентството му и след това се скрива в Холандия под името Лаод. Той бил в течение на някои факти и заявява в I том, на стр. 112, че „несправедливо заподозреният принц поискал да се предаде като затворник“. Фактът е истина. Йезуитът не е имало как да разбере, че господин Дьо Койак се възпротивил срещу тази постъпка, която била оскърбителна спрямо невинността на принца. Всички други предадени от него анекдоти не са верни. Рьобуле, преписвайки от него, твърди на стр. 143 във VIII том, че „последният потомък на херцога и на херцогинята на Бургундия бил спасен от венецианска противоотрова“. Никаква венецианска противоотрова не се дава току-тъй. Медицината не познава общи лекове за третиране на болки, чийто източник е неизвестен. Всички басни, разпространени сред народа в тези тежки времена, са просто несъстоятелни брътвежи.

Не чак толкова тежка е фалшификацията на съставителя на „Мемоари на госпожа Дьо Ментьонон“ който заявява, че „тогава херцог Дю Мен е почти на смъртно легло“, детинска клевета е изявлението, че „авторът на «Векът на Луи XIV» не отрича тези слухове, а ги подкрепя“.

Никога историята не е била сквернена с по-нелепи лъжи, отколкото в тези уж „мемоари“ Авторът се преструва, че ги пише през 1753 г. Той си позволява да измисли, че херцогът и херцогинята на Бургундия, както и най-големият им син, били умрели от сифилис; заявява тази неистина, за да има повод да спомене ваксинацията, извършена през май 1756 г.

В литературата са битували вече толкова клеветнически писания, в Холандия са скалъпени толкова фалшиви мемоари, толкова измами за управлението и за гражданите, че е въпрос на дълг читателите да бъдат предупредени относно множеството съчинителства. — Б.а. ↑

Глава XXVIII
Продължение на анекдотите

Луи XIV преживявал болката сред хората: показвал се както обикновено; ала тайно дълбоката печал от всички тия нещастия го владеела и предизвикала у него гърчове. Загубите на близките му се случили подир една злощастна война, преди още той да се е споразумял за мир, във време, когато кралството било изтерзано от недоимък. Нито за миг той не се поддал пред натиска.

Останалата част от живота му била печална. Финансите не били в ред и той не успял да се справи с тях, сърцата се отвърнали от него: доверието му в жестокия йезуит Льотелие съвсем ги разбунило. Забележителното е, че народът, простил му всички негови любовници, не му простил за неговия изповедник. През последните три години от живота си той погубил в паметта на повечето си поданици всичко велико и достойно, което бил извършил.

Понеже бил лишен от почти всички свои деца, нежността му спрямо херцог Дю Мен и спрямо графа на Тулуза, които бил признал като свои, нараснала и той стигнал дотам да ги обяви за наследници на короната — тях и потомците им, — поради липса на чистокръвни принцове, с едикт, който бил регистриран без нито едно възражение през 1714 г. Така законът на естеството смекчавал закона на традицията, лишаваща извънбрачните деца от всякакви права за наследство по линия на баща им. Кралете не са подвластни на този закон. Той сметнал, че може да стори за своята кръв онова, което бил направил за множество свои поданици; най-вече решил, че може да постанови спрямо две свои деца наложеното чрез парламента без противопоставяне спрямо принцовете от лотарингския род. През 1715 г. изравнил по кръв своите бастарди с чистокръвните принцове. Знаем за по-нататъшния процес на принцовете по кръв спрямо узаконените принцове. Те запазват в свое лице и за своите деца честта, дадена им от Луи XIV: съдбините на потомството им ще зависят от времето, от заслугите и от късмета.

Към средата на месец август 1715 г. на връщане от Марли Луи XIV бил покосен от болестта, сложила край на дните му: краката му се подули; започнала гангрена. Граф Стеър, посланикът на Англия, в съответствие с обичаите на своята нация сключил облог, че кралят няма да преживее септември. Тогава херцог Д’Орлеан, който пътувал съвсем сам до Марли, се възрадвал на вниманието на целия двор. Някакъв лечител дал на краля в последните дни на болестта еликсир, който съживил силите му; той започнал да се храни и лечителят обявил, че ще оздравее. Тълпата около херцог Д’Орлеан начаса се стопила. Херцог Д’Орлеан заявил: „Ако кралят яде повторно, няма да ни остане никой.“ Ала болестта била смъртоносна. Били взети мерки абсолютен регент да стане херцог Д’Орлеан. Кралят му бил поверил твърде ограничена власт чрез завещанието си, депозирано в парламента, всъщност го бил поставил за председател на регентски съвет, в който той щял просто да има решаващ глас; все пак му казал: „Съхранявам всички права, които имате по рождение.“[1] Той явно не е вярвал, че по закон при малолетие може да се даде безпределна власт на предполагаемия наследник на кралството.

Върховната власт, посредством, която може да се злоупотреби, е опасна; ала още по-опасна е споделената власт. Смятал е, че след като приживе са му се подчинявали напълно, ще бъде тъй и подир смъртта му, без да си спомни как е било отречено завещанието на неговия баща.

Прочее, едва ли някой не знае с какъв величав дух е срещнал наближаващата смърт, изричайки пред госпожа Дьо Ментьонон: „Мислех, че се умира по-трудно.“ На слугите си казал: „Защо плачете? Да не сте ме мислили за безсмъртен?“ Издал спокойно заповеди за куп неща, включително и за погребението си. Онзи, който има множество свидетели при своята смърт, винаги умира храбро. През време на последното си заболяване Луи XIV написал музика за De profundis, която трябвало да бъде изпята за него. Смелата нагласа, при която Луи XIV посрещнал своя край, била лишена от показността, проявявана през целия му живот: смелостта му стигнала дотам, та да признае грешките си. Неговият следовник запазил завинаги изписаните край постелята забележителни слова, които монархът изрекъл, държейки го в обятията си в своето легло. Тези слова са невярно предадени във всички истории; ето достоверен препис от тях:

Скоро ще бъдете крал на голямо кралство. Най-силно Ви съветвам никога да не забравяте за задълженията си към Бога: помнете, че Той Ви е дал всичко, което сте. Стремете се към мир с Вашите съседи: аз твърде обичах войните; не ми подражавайте в това отношение, както и по отношение на прекомерните разходи, които правех. Съветвайте се за всичко и се стремете да различите най-доброто, за да го следвате неизменно. Облекчете народа колкото се може по-скоро, сторете онова, което аз за жалост не съумях да свърша и т.н.

Тази реч е твърде далеч от дребнавостта, която му се приписва в някои мемоари.

Укоряват го, че е носил по себе си реликви в последните години от своя живот. По дух той е бил велик; ала неговият изповедник, стоящ твърде по-низко от него, го научава на тези обичаи, които изглеждат недостойни и не се практикуват в наши дни, за да го впримчи по-успешно в своите домогвалия; впрочем тези реликви, които е имал слабостта да носи, му били дадени от госпожа Дьо Ментьонон.

Макар животът и смъртта на Луи XIV да са славни, за него не съжаляваха толкова, колкото му се полагаше. Привързаността към новото, доближаването до едни времена на малолетие, при които всеки е жадувал да спечели нещо, конституционният спор, вгорчил отношенията — всичко това доведе дотам, че новината за смъртта му бе приета с чувства, надхвърлящи дори безразличието. Видяхме как народът, който през 1686 г. моли със сълзи на очи небесата да излекуват болния му крал, следваше траурната му процесия по доста по-различен начин. Твърди се, че неговата майка кралицата му била казала един ден, докато бил още дете: „Синко, приличайте на вашия дядо, а не на вашия баща.“ Кралят попитал защо, а тя отвърнала: „При смъртта на Анри IV хората са плакали, а при смъртта на Луи XIII се смееха.“[2]

Укорявали са го за дребнавост, за суровостта, с която се е отнесъл към янсенизма, за високомерието спрямо чужденците в периодите на успехи, за слабостта му към значителен брой жени, за прекомерната строгост в личните дела, за лековатост при обявяването на войни, за опожаряването на Пфалц, за преследванията срещу привържениците на реформаторството; въпреки това значимите му качества и дела натежават впоследствие във везните пред грешките: времето, което прави хорските оценки по-зрели, е положило печат върху неговата слава и въпреки изписаното против него името му не ще бъде споменавано с неуважение и без с това име да се свързва представата за един навеки паметен век. Ако владетелят бъде разгледан в личния си живот, действително той може да бъде сметнат за прекалено привързан към своето величие, ала любезен; той не оставя своята майка да управлява, ала изпълнява спрямо нея синовния си дълг и спазва външно благоприличие спрямо своята съпруга — той е добър баща, добър властник, винаги почтен на обществено равнище, работлив, що се отнася до управлението, точен в делата, разумен, красноречив и с едно достойно и приятно поведение.

Отбелязал съм, че никога не е произнасял слова, каквито му приписват, когато първият камердинер благородник и отговарящият за гардероба се спречкват, за да го обслужат: „За мен е все едно кой от моите слуги ще ме обслужи!“ Подобни груби думи няма как да бъдат изречени от един възпитан и внимателен мъж, какъвто той е бил, и ни най-малко не звучат редом с казаното един ден във връзка с дълговете на херцог Дьо Ларошфуко: „Защо не се обърнете към вашите приятели?“ Ето едно напълно различно изказване, което само по себе си не е без стойност и бива допълнено от полица за петдесет хиляди екюта.

Изобщо не е истина, че бил писал на херцог Дьо Ларошфуко: „Хваля Ви като Ваш приятел и като Ваш крал Ви поверявам длъжността да отговаряте за моя гардероб.“ Историците го възхваляват за това писмо: това означава да не се разбира колко неделикатно е, колко неприятно е да се каже на оня, чийто господар е някой, че сте негов господар. Това би било уместно спрямо разбунтуван поданик; това би било нещо, което Анри IV би могъл да заяви на херцог Дьо Майен подир възстановяването на мирните отношения. Това писмо е дело на секретаря на кабинета Роз; кралят е бил с твърде изискан вкус, за да го изпрати. Тъкмо този добър вкус го кара да заличи пищните надписи, с които Шарпантие от Френската академия украсява картините на Льобрен в галерията във Версай: Невероятното преминаване през Рейн, Великолепното превземане на Валансиен и пр. Кралят усеща: Превземането на Валансиен, Преминаването през Рейн казват повече. Шарпантие е бил прав да украси с надписи на нашия език паметни за отечеството му мигове; единствено ласкателството е било в повече при изпълнението.

Съхранени са някои отговори, някои думи от владетеля, които са незначителни. Твърди се, че когато решава да премахне калвинизма във Франция, той бил заявил: „Дядо ми е обичал хугенотите и не се е боял от тях; баща ми не ги обичаше и се боеше от тях; аз не ги обичам и не се боя от тях.“

Когато през 1668 г. поверява на господин Дьо Ламоаньон, отговарящ за прошенията дотогава, поста на първи председател на парижкия парламент, той му казва: „Ако познавах по-свестен човек и по-достоен поданик, бих избрал него.“ Използва почти същите думи, когато дава Парижката архиепископия на кардинал Дьо Ноай. Достойното в тези слова е, че са верни и в тях се усеща полъхът на добродетелта.

Твърди се, че безразсъден проповедник го посочил един ден във Версай: подобна дързост е неуместна дори спрямо частно лице, та какво остава за краля. Смята се, че Луи XIV се задоволил да му каже: „Отче, нямам нищо против да бъда причастен към проповедта, но не и да ми се проповядва.“ Независимо дали това е изречено, или не, то може да послужи като урок.

Той винаги се изразявал благородно и точно, проявявал самонаблюдение пред публика, както и при делата си като суверен. Когато херцог Д’Анжу отишъл да владее Испания, му казал, за да ознаменува съюза, сключен вече между двете нации: „Отсега нататък няма Пиренеи.“

Със сигурност нищо не може да изрази характера му по-добре от следното съчинение, изцяло дело на ръката му:

Често кралете са принудени да вършат неща против волята си и така се наранява тяхната природа. Трябва да им бъде приятно да доставят удоволствие, трябва често да наказват, както и да погубват хора, на които иначе биха желали доброто. Интересите на държавата стоят над всичко. Човек трябва да проявява насилие над увлеченията си и да не се поставя в положение да се самоупреква при важни обстоятелства, че е можел да постъпи по-добре; ала някои частни интереси са ме възпрепятствали и са ме склонявали към възгледите, каквито е трябвало да имам спрямо величието, доброто и могъществото на държавата. Нерядко нещата са мъчителни; има и деликатни, които не е лесно да бъдат разрешени; представите някой път са смътни. Докато това трае, може да не се взима решение; ала щом убеждението съпътства нещо и като че е ясно кое е най-доброто, то трябва да се следва; така успявах често в предприетото от мен: сторените от мен грешки, които са ми причинявали безкрайна болка, са били винаги поради мекосърдечие, поради небрежно склоняване към мнението на други. Няма нищо по-опасно от слабостта, каквато и да е тя. За да заповядваме на другите, трябва да се издигнем над тях; след като сме чули всичко от всички страни, трябва да направим своята преценка, без да се тревожим, като се стремим винаги да не разпореждаме или изпълняваме нищо, което да е безчестно за самите нас, за характера ни, както и за величието на държавата. Добронамерените владетели, запознати отчасти с делата, било то от опит, било то от проучвания и голямо старание да докажат способностите си, откриват толкова различни възможности да дадат знак за себе си, че трябва много да внимават и да полагат пълно старание във всичко. Нужно е да се самоопазим, да не се поддаваме на увлечения и винаги да се пазим от своята природа. Занаятът на краля е велик, благороден, ласкателен, когато се чувстваме достойни да се справим с всичко, което той ни налага; ала и при него има скърби, умора, безпокойство. Понякога несигурността ни хвърля в отчаяние; а когато сме отделили нужното време за проучването на даден въпрос, трябва да се произнесем по него и да вземем най-доброто според нас решение[3].

Когато човек обзира държавата, той работи за себе си; онова, което е добро за нея, е славно за него; когато тя е щастлива, въздигната и могъща, венчаният за нея е прославен и съответно трябва повече от поданиците си, както спрямо него, така и спрямо тях, да разполага с всичко най-приятно в своя живот. Ако човек е сбъркал, трябва колкото се може по-скоро да поправи своята грешка без никакви странични преживявания, дори без доброта.

През 1671 г. един мъж, който бе държавен секретар и отговаряше за чужденците, умря: беше способен, но не и безгрешен; все пак неизменно се справяше добре с този тъй важен пост.

Разсъждавах известно време кого да натоваря с тази длъжност; след като проучих нещата, сметнах, че най-способен би се оказал един мъж, който дълго бе служил в посолства.

Призовах го. Изборът ми бе одобрен от всички: това не се случва винаги. Щом той се върна, му дадох длъжността. Познавах го само от репутацията му и от някои задачи, с които го бях натоварил и които той бе изпълнил добре; ала работата, която му бях възложил, се оказа прекалено голяма и необхватна за него. Не се възползвах от всички предимства, които бих могъл да вкарам в действие, изцяло от мекосърдечие и от доброта. Накрая се наложи да му заповядам да се оттегли, понеже всичко, което той правеше, бе в ущърб на величието и силата, която човек трябва да има, изпълнявайки заповедите на един крал на Франция. Ако бях взел решение да го освободя по-рано, щях да избегна сполетелите ме неприятности и нямаше да се самоупреквам, че мекосърдечието ми спрямо него е навредило на държавата. Споменавам тази подробност, за да дам пример за изложеното по-горе.

Този тъй ценен, досега непознат документ, разкрива пред бъдните поколения честността и човечността на неговата душа. Може дори да се каже, че той съди сам себе си прекалено сурово и не е имало защо да се самоукорява относно господин Дьо Помпон, след като дейността на министъра и репутацията му са определили избора на владетеля, получил пълно потвърждение; щом той се тюхка за избора на господин Дьо Помпон, който поне е имал щастието да му служи в най-славните времена, как ли се е измъчвал заради господин Дьо Шамияр, чието министеруване е тъй злощастно и осъдено от всички?

Той написва доста подобни съчинения, както за да си направи сам равносметка, така и заради възпитанието на дофина, херцог на Бургундия. Разсъжденията следват събитията. Той е можел да се доближи повече до съвършенството, към което е имал доблестта да се стреми, ако си бе изградил една философия, надхвърляща обичайната политика и предразсъдъците; ала въпреки множеството векове тъй малко владетели са изповядвали подобна философия, че е простимо за кралете, дето не я познават, щом тя е неведома дори за частните лица.

Ето част от наставленията, които дава на своя внук Фелипе V, който заминава за Испания: писани са набързо, с небрежност, която разкрива душата по-добре от премереното слово: тук личи и бащата, и кралят.

Обичайте испанците и всички Ваши поданици, обвързани с Вашата корона и с Вашата личност. Не отдавайте предпочитание на онези, които ще Ви ласкаят повече; уважавайте онези, които за блага цел биха си позволили да не Ви се понравят: това са Вашите истински приятели.

Дарете с щастие поданиците си; съответно водете войни само ако сте принуден, след като прецените и претеглите добре всички основания за това във Вашия съвет.

Постарайте се да укрепите финансите; бдете над Индия и над вашите флоти; мислете за търговията: живейте в плътен съюз с Франция, нищо не е по-добро за нашите сили от този съюз, срещу който никой не би устоял[4].

Ако стигнете до война, бъдете начело на войските си.

Помислете как да възстановите навсякъде Вашите военни части, първо тези във Фландрия.

Никога не изоставяйте делата заради удоволствията; въведете за себе си някакъв ред, който да Ви осигурява време за свобода и развлечения.

Най-невинни развлечения са ловът и приятното прекарване в някоя селска къща, стига да не харчите прекалено.

Вниквайте във въпросите при обсъждането им; отначало изслушвайте, без да взимате решения.

Когато натрупате повече познания, помнете, че Вие решавате; ала какъвто и опит да имате, винаги изслушвайте всички мнения и разсъждения във Вашия съвет, преди да вземете дадено решение.

Направете всичко възможно, за да опознаете най-важните хора, та да ги използвате при нужда.

Старайте се вицекралете и губернаторите Ви да бъдат винаги испанци.

Отнасяйте се добре с всички, не наскърбявайте никого, ала отличавайте качествените и заслужили хора.

Засвидетелствайте признателност към покойния крал, както и към всички, които са били на мнение да изберат Вас за негов наследник.

Имайте голямо доверие в кардинал Порто Кареро и покажете благодарност към неговото поведение.

Не забравяйте Бедмар, един достоен човек, който ще умее да Ви служи.

Имайте пълно доверие в херцог Д’Аркур; той е оправен и почтен, ще Ви дава съвети, които ще Ви бъдат неизменно от полза.

Грижете се сред французите да цари ред.

Отнасяйте се добре към слугите си, но не бъдете фамилиарен с тях и не им имайте голяма вяра. Използвайте ги, докато са разумни, уволнявайте ги при най-дребна грешка и никога не им давайте предимство пред испанците.

Поддържайте с вдовстващата кралица единствено отношения, каквито няма как да избегнете. Постарайте се тя да напусне Мадрид и да остане в Испания. Където и да се намира, следете поведението й и я възпрепятствайте да се намесва в каквото и да било. Онези, които поддържат връзка с нея, смятайте за подозрителни.

Винаги обичайте Вашите роднини: помнете колко мъчно им е било да се разделят с Вас; поддържайте близки връзки с тях както по отношение на важните, така и по отношение на маловажните въпроси. Искайте от нас онова, от което бихте имали нужда или което бихте желали да имате, а не се намира при Вас; така ще постъпваме спрямо Вас и ние.

Никога не забравяйте, че сте французин и онова, което може да Ви сполети. След като подсигурите властта над Испания посредством Вашите потомци, посетете Вашите владения, идете до Неапол и до Сицилия, минете през Милано и елате във Фландрия[5]; това ще е повод да се видим отново. Засега посетете Каталуния, Арагон и други места: вижте какво може да се направи за Сеута.

Хвърлете малко пари на народа, когато се окажете в Испания, особено при влизането в Мадрид.

Не издавайте изумлението си пред необичайните лица, които ще срещнете, не им се подигравайте: всяка страна си има особености и скоро ще свикнете с неща, които отначало са Ви слисали.

Доколкото е възможно, отказвайте милост на онези, които дават пари, за да я получат. Дарявайте според добрия случай, щедро; не приемайте подаръци, освен ако са незначителни. Ако някой път няма как да избегнете дар, отвърнете с по-значим на онези, които са Ви дарили, след като изминат няколко дни.

Притежавайте ковчеже, чийто ключ да имате единствено Вие и в което да съхранявате лични неща.

Завършвам с едно от най-важните наставления, които мога да Ви дам. Не се оставяйте да Ви водят; бъдете господар: нямайте никога фаворит или министър-председател. Изслушвайте, допитвайте се до Вашия съвет, но решавайте Вие. Бог, който Ви е направил крал, ще Ви даде нужното просветление, докато намеренията Ви са праведни[6].

Като личност Луи XIV е по-скоро точен и достоен, отколкото оцветен; впрочем от един крал се очаква не да говори паметни неща, а да ги върши. Необходимото при всеки високопоставен човек е да не допуска никой да остане недоволен от общуването с него и да бъде приятен за всички, с които се е срещал. Никой не може непрестанно да върши добрини, ала винаги могат да се казват приятни неща. Той имал чудесен навик в това отношение: между него и двора имало постоянен обмен на изящество във величието, без никога да се достига до пошлост, на изтънчен стремеж към служение и желание да се харесаш, без да има принизяване. Особено спрямо жените той бил внимателен и учтив, давайки пример на придворните; а и никога не пропускал случай да поласкае словесно самолюбието на мъжете тъй, че думите да останат дълговечни в паметта им и да поощряват съревнованието помежду им.

Веднъж твърде младата все още херцогиня на Бургундия при късната закуска видяла един много грозен офицер и се пошегувала обилно и високомерно с неговата грозота. Кралят високо заявил: „Госпожо, за мен той е един от най-красивите мъже в кралството ми, тъй като е сред най-храбрите.“

Един офицер настойник, който бил грубоват и не бил смекчил поведението си дори в двора на Луи XIV, изгубил ръката си при военни действия и се оплакал на краля, който иначе го бил възнаградил, доколкото било възможно, за откъснатата ръка: „Ще ми се да бях изгубил и другата и да не служа повече на Ваше Величество.“ Кралят му отвърнал: „Бих бил огорчен от това и заради вас, и заради мен.“ Думите били последвани от оказана милост. До такава степен нямал обичай да говори неприятни неща, които са смъртоносни стрели в устата на един владетел, че не си позволявал дори най-невинни и леки насмешки, докато частни лица всекидневно сипят жестоки и пагубни забележки.

Допадали му и бил истински ценител на изобретателни импровизации и приятни песни; понякога сам за миг съчинявал мънички пародии по любими за момента мелодии, като тази например:

При малкото ми братче

е канцлерът Серан

ненужен; тук обаче

премъдрият Боафран

изпълня бол задачи.

Както и тази, измислена един ден, когато разпуснал съвета:

Без полза тоз съвет пред него предстои;

щом кучката зове, зарязва всичко той,

че нищо не важи пред ловния й вой.

Тези дреболии ни помагат да видим, че духовните развлечения са били едно от удоволствията на неговия двор, че е бил въвлечен в тези удоволствия и е умеел да води човешки живот като частно лице, също както е бил монарх сред театъра на нашия свят.

Писмото му до архиепископа на Реймс относно маркиз Дьо Барбезийо, макар и съчинено твърде небрежно, е по-почетно за неговия характер дори от най-възвишените слова спрямо неговия дух. Той назначил младия мъж за държавен секретар по военните дела, на поста на неговия баща маркиз Дьо Лувоа: скоро проявил недоволство от поведението на новия държавен секретар и пожелал да му направи забележка, без да го наскърбява прекалено; за целта се обърнал към неговия чичо, архиепископа на Реймс; помолил го да отправи предупреждение към своя племенник. Тук говори всеосведоменият господар, и то с бащински тон. Казва следното:

Зная колко много дължа на паметта на господин Дьо Лувоа[7], ала ако Вашият племенник не промени поведението си, ще бъда принуден да взема някакво решение. За мен би било тягостно, но ще го взема. Той има дарби, ала не ги използва добре. Вместо да работи, се заседява твърде често вечер да гощава принцовете; пренебрегва работата заради удоволствията си; кара офицерите да чакат твърде дълго в преддверието му; говори им надменно, понякога грубо.

Ето какво е останало в паметта ми от това писмо, чийто оригинал съм виждал навремето: оттук личи, че Луи XIV не се е водил по ума на своите министри, както смятат някои, а е умеел да ръководи министрите.

Обичал хвалебствията, а не е и лошо един крал да ги обича, защото в такъв случай се стреми да ги заслужи: ала Луи XIV невинаги ги приемал, когато били прекалени. Веднъж нашата академия, която неизменно му докладвала какви теми предлага за своите награди, му представила следната: „Коя от всички добродетели на краля е за предпочитане?“ Кралят се изчервил и не се съгласил да се пише по темата. Търпял пролозите на Кино̀, ала това било през ярките дни на славата му, когато опиянението на нацията извинявало неговото. Вергилий и Хораций от признателност, а Овидий поради недостойна слабост са отрупвали Август с къде-къде по-големи похвали, та и по-незаслужени, ако си припомним проскрипциите.

Ако Корней бе заявил в покоите на кардинал Дьо Ришельо пред някой придворен: „Кажете на господин кардинала, че разбирам от стихове повече от него“, министърът никога не би му простил; докато Депрео казал същото открито пред краля при спор, възникнал относно няколко стиха, които кралят смятал за добри, а Депрео не харесвал. „Той е прав — рекъл кралят, — разбира повече от мен.“

Херцог Дьо Вандом съжителствал с Вилие, човек луд по насладите — от онези, които парадират с цинично свободолюбив; живеели заедно в апартамента му във Версай, наричан покои на Вилие-Вандом. Този мъж обругавал гласно вкуса на Луи XIV по отношение и на музиката, и на живописта, и на архитектурата, и на градинарството. Независимо дали кралят засаждал горичка, дали мебелирал покои или изграждал фонтан, Вилие смятал всичко за зле изпълнено и се изразявал непремерено. Кралят казвал: „Странно е, че Вилие е избрал да обитава моя дом, а същевременно се подиграва на всичко, което върша.“ Веднъж го срещнал из градините и му рекъл, сочейки обновленията: „Е, нима това тук няма щастието да бъде харесвано от вас?“ „Не“ — отвърнал Вилие. „Все пак — отбелязал кралят — на немалко хора им допада.“ „Може и да е тъй — отговорил Вилие, — всеки си има мнение.“ Кралят се разсмял и заявил: „Няма как човек да се хареса на всички.“

Веднъж Луи XIV играел на табла и се паднал калъч: взели да спорят; придворните си мълчали. Появил се граф Дьо Грамон. „Отсъдете вие“ — рекъл му кралят. „Сир, не сте прав“ — казал графът. „Как може да твърдите това, без да сте разбрали за какво става дума?“ „Ха, сир, не виждате ли, че ако би имало и най-малкото съмнение, всички тия господа биха ви подкрепили?“

Херцог Д’Антен се отличил през този век с умението не да говори ласкателни неща, а да ги върши. Кралят бил отишъл да спи в Пти Бур; изказал се зле за една алея с дървета, поради която реката не се виждала. Херцог Д’Антен наредил да я изсекат през нощта. Когато се събудил, кралят се удивил, че разкритикуваните от него дървета вече ги няма. Херцогът отвърнал: „Ваше Величество ги осъди, затова и не ги вижда вече.“

Споменавали сме другаде как същият този мъж, забелязвайки, че една доста голяма гора в края на канала във Фонтенбло не се харесва на краля, избрал момента на една разходка и след като всичко било подготвено, дал заповед за рязане на дърветата и за един миг те рухнали. Това са черти не на ласкател, а на хитроумен придворен.

Луи XIV бива обвиняван в непоносимо високомерие, тъй като в основата на неговата статуя на площад „Виктоар“ има кръг от оковани роби. Тази статуя обаче не е поръчана от него, нито пък онази, която се намира на площад „Вандом“[8]. Статуята на площад „Виктоар“ е паметник за размаха и признателността на първия маршал Дьо Лафьояд към неговия суверен; той похарчва за нея петстотин хиляди ливри, които биха представлявали днес един милион, а градската община добавя още толкова, за да бъде разчистен площадът. Става тъй, че по погрешка великолепието на тази статуя се приписва на Луи XIV, а благородните подбуди на маршала биват оценени като суета и ласкателство.

Говорело се все за четиримата роби; те всъщност представляват обуздани пороци, както и победени нации: дуелите са премахнати, ереста е унищожена. Надписите свидетелстват за това; те са знак и за обединението на морските пространства, и за Неймехенския мир; те говорят повече за благи дела, отколкото за военни подвизи. Впрочем за скулпторите е стар похват да ваят роби в краката на кралските статуи. По-добре би било там да се показват свободни и щастливи граждани, ала роби има в Париж и в краката на милостивия Анри IV, и на Луи XIII; такива стоят и в Ливорно под статуята на Фердинанде де Медичи, който със сигурност не е оковал нито една нация; личат и в Берлин под статуята на един благороден избирател, отблъснал шведите[9], без да завоюва някакви земи.

Съседите на Франция, а и самите французи, съвсем несправедливо винят Луи XIV за този похват. Надписът Viro immortali, „на безсмъртния мъж“ се смята за идолопоклоннически, като че думата обозначава нещо друго, а не безсмъртна слава! Надписът на Вивиани на флорентинската му къща AEdes a Deo datae, „дом, дарен от бог“ изглежда доста по-идолопоклоннически: всъщност обаче е само намек за името Дийодоне и за стиха на Вергилий: Deus nobis haec otia fecit[10].

Колкото до статуята на площад „Вандом“ тя е издигната от парижката община: латинските надписи, изпълващи четирите страни на постамента, представляват доста по-грубовати възхвали в сравнение с тези на площад „Виктоар“. Там четем, че Луи XIV само в краен случая прибягвал до оръжие. Той недвусмислено опровергава този комплимент на смъртното си ложе със слова, които ще бъдат запомнени, за разлика от тези надписи, на които дори не е обърнал внимание и които са просто дело, принизяващо неколцина литератори.

Кралят възнамерявал да използва постройките на този площад за обществена библиотека. Площадът бил по-обширен; поначало имал три страни, оформени от огромен палат с вече издигнати високи стени, ала бедите от 1701 г. заставили общината да строи домове за частни лица върху развалините на започнатия дворец. Така не е завършен и Лувърът; също и фонтанът и обелискът, които Колбер възнамерявал да издигне срещу арката на Перд, си останали само скици; така и красивата арка при „Сен Жерве“ си остава потулена, и за много парижки паметници можем само да съжаляваме.

Нацията искала Луи XIV да предпочита Лувъра и столицата пред двореца във Версай, наричан от херцог Дьо Креки „незаслужил фаворит“. Потомците се възхищават с благодарност на величието, предназначено за зрителите, ала към възхищението се добавя критика, като се вижда какво великолепие и каква липса на съвършенство е разгърнал Луи XIV за своето извънградско обиталище.

От всичко, което сме изтъкнали дотук, личи, че монархът е обичал величието и славата във всичко. Владетел, извършил велики дела като него, който би бил също и сдържан, и скромен, би бил първенец помежду кралете, а Луи XIV би се наредил след него.

Когато той съжалява на смъртния си одър, че с лекота е започвал войни, трябва да отбележим, че не се е ръководил от събитията; измежду всички негови войни най-справедливата и най-необходимата, войната от 1701 г., е единствената, довела до беди.

Освен Негово Височество от своя брак той има двама сина и три дъщери, умрели като деца. Любовните му връзки са по-щастливи; само две от извънбрачните му деца умират в младенческа възраст; осем други биват узаконени, пет имат и потомство. Той има от една госпожица, обвързана с госпожа Дьо Монтеспан, една непризната дъщеря, която омъжва за благородник от версайската си свита на име Дьо Лакьо.

Доста правдоподобни са съмненията, че една монахиня от абатство Море е била негова дъщеря: била доста мургава и приличала на него. Кралят я настанил в манастира, като й дал зестра от двайсет хиляди екюта. Собствените й предположения за нейния произход я карали да си придава важност, от която нейните предстоятелки се оплаквали. При едно пътуване до Фонтенбло госпожа Дьо Ментьонон посетила манастира Море; стремейки се да вдъхне повече скромност на тази монахиня, направила, каквото могла, за да я разубеди относно представата, подхранваща нейната гордост. „Госпожо — заявила й въпросната личност, — щом дама с вашето положение си прави труда да дойде нарочно тук, за да ме осведоми, че не съм дъщеря на краля, това значи, че съм тъкмо такава.“ В манастира Море все още помнят този анекдот.

Един философ би се отвратил от толкова подробности, ала любопитството, тази тъй присъща на всички хора слабост, почти престава да бъде несъвършенство, когато е насочено към времена и люде, привличащи взора на потомците.

[1] Според „Мемоарите на госпожа Дьо Ментьонон“, V том, стр. 194 Луи XIV искал да направи херцог Дю Мен главен наместник на кралството. Човек трябва да разполага с висши свидетелства, за да твърди нещо тъй отговорно и важно. Така херцог Дю Мен е щял да бъде над херцог Д’Орлеан; това би означавало пълна бъркотия — следователно става дума за неверен факт. — Б.а. ↑

[2] Видях малки палатки край пътя за Сен Дьони. Там се пиеше, ядеше, ехтяха смехове. Настроението на парижани се бе предало на народа. Главно основание за всеобщата радост бе йезуитът Льотелие. Чух немалко присъстващи да разправят как с факлите, придружаващи траурното шествие, трябва да бъдат подпалени домовете на йезуитите. — Б.а. ↑

[3] Абат Кастел дьо Сен Пиер, познат ни от доста странни произведения, в които срещаме множество философски и твърде малко уместни възгледи, е оставил едни „Политически анали“ между 1658 и 1739 г. Той най-вече не желае да го наричаме Луи Велики. Ако велик означаваше „съвършен“, титлата със сигурност не би му се полагала; ала покрай това писано от ръката на самия монарх съчинение личи, че той е имал най-малкото не по-лоши принципи при управлението от абат Дьо Сен Пиер. Писанията на абат Дьо Сен Пиер изобщо не са любопитни, освен с простоватото убеждение на този човек, че самият той е способен да управлява. — Б.а. ↑

[4] Виждаме, че е сбъркал с това предположение. — Б.а. ↑

[5] Дори само това може да опровергае множество историци, които цитират измамните мемоари, писани в Холандия, споменавайки предполагаем договор (подписан от Фелипе V преди неговото заминаване), като чрез въпросния договор въпросният владетел преотстъпвал на дядо си Фландрия и Миланска област. — Б.а. ↑

[6] Кралят на Испания се възползва от тези съвети и се прояви като благонравен владетел. — Б.а. ↑

[7] Тези думи опровергават безочливата клевета на Лабомел, който се осмелява да твърди, че „маркиз Дьо Лувоа се опасявал да не би Луи XIV да го отрови“. Впрочем това писмо още би трябвало да се намира сред ръкописите, оставени от министъра на правосъдието Шовлен. — Б.а. (Не е било писмо, а официален документ. Той не фигурира в шестте тома „Събрани съчинения на Луи XIV“, публикувани през 1806 г. Барбие го открива в ръкописен вид в библиотеката на замъка Фльори и го отпечатва в „Рьовю енсиклопедик“, ноември 1825 г. — Бел. на Бьошо). ↑

[8] Двете статуи са унищожени през 1792 г. Б.фр.изд. ↑

[9] Фридрих Вилхелм, наречен Велики, избирател от Бранденбург от 1640 г., р. 1620 г., умрял на 29 април 1688 г. — Б.фр.изд. ↑

[10] „Бог ни дари това благо“ (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XXIX.
Вътрешно управление. Правосъдие. Търговия. Полиция. Закони. Военна дисциплина. Марина и т.н.

Дължим на високопоставените личности, сторили добро през своя век, справедливостта да изтъкнем откъде са тръгнали, за да обозрем по-добре промените, които са въвели в своето отечество. Потомците им дължат вечна признателност за примера, който са дали, та дори да са били надминати впоследствие: справедливата слава е едничкото им възнаграждение. Със сигурност любовта към тъкмо тази слава е движила Луи XIV, когато той започва да управлява самолично и пожелава да промени своето кралство, да разкраси своя двор и да усъвършенства изкуствата.

Той не само си налага за правило да работи редовно с всеки от своите министри; всеки известен човек е можел да получи частна аудиенция при него, всеки гражданин е бил свободен да се обърне към него с молби и проекти. Прошенията се получавали първо от отговарящ за просбите, който ги резолирал; после били препращани в кабинетите на министрите. Проектите се разглеждали в съвета, когато заслужавали това; техните автори били приемани при необходимост нееднократно за обсъждане на техните предложения с министрите в присъствието на краля. Така, независимо от абсолютната власт между трона и нацията се водела редовна кореспонденция.

Луи XIV се образовал и привикнал от само себе си към труда, а трудът бил още по-мъчителен, тъй като представлявал нещо ново за него и увлечението по удоволствията лесно можело да го разсее. Той написал първите си съобщения до посланиците: впоследствие най-важните послания били съставяни с неговия почерк, а нямало нито едно от тях, написано от негово име, което да не е прочетено пред него[1].

Щом Колбер възстановил реда във финансовите дела подир падането на Фуке, кралят предал на населението всичко, което представлявало данъчни постъпления между 1647 и 1656 г., особено трите милиона tailies[2]. Премахнати били петстотин хиляди екюта годишно изключително скъпи данъци върху правата. Затова абат Дьо Шоази или е зле осведомен, или твърде несправедлив, когато твърди, че данъчните постъпления не били намалени: те със сигурност стават по-незначителни от тези съкращения, а нарастват поради въведения правов ред.

Под грижите на първия председател Дьо Белиевр, с финансовата помощ на херцогиня Д’Егийон и на немалко граждани се изгражда първата обща болница; кралят я развива и създава такива във всички главни градове в кралството.

Основните пътища, дотогава непроходими, вече не биват пренебрегнати и постепенно стават това, което са днес при Луи XV — обект на възхищение от чужденците. От която и страна да излезем от Париж, понастоящем, като се изключат само някои места, пътуваме около петдесет до шестдесет левги по гладки алеи, ограничени от дървета. Пътищата, строени от древните римляни, са били по-трайни, ала не тъй широки и красиви.

Геният на Колбер се насочва главно към търговията, която била слабо развита и чийто основни закони си оставали неизвестни. Англичаните, а още повече холандците осъществявали с корабите си почти цялата търговия на Франция: особено холандците товарели нашите стоки в нашите пристанища и ги разнасяли из Европа. Още през 1662 г. кралят започнал да освобождава своите поданици от превозния данък, който плащали всички чуждестранни кораби, и дал на французите свободата сами да извозват своите произведения при по-малки разходи. Зародила се морската търговия; учреден бил съществуващият и днес търговски съвет и кралят го председателствал два пъти месечно.

Дюнкерк и Марсилия били обявени за свободни от данък пристанища; скоро това предимство привлякло търговията от Леванта в Марсилия, а търговията от север — в Дюнкерк.

През 1664 г. била основана Западноиндийската компания, същата година била учредена Далекоиндийска компания: дотогава разкошът във Франция се дължал на холандската индустрия. Привържениците на старата икономика, срамежлива, невежа и стеснена, напразно роптаели срещу търговията, при която непрестанно се харчат неизхабяеми пари за стоки, които са нетрайни. Те не си давали сметка, че за продуктите от Индия, превърнали се в необходимост, би се заплащало много по-скъпо в чужбина. Вярно е, че в Източна Индия се наливат повече средства, отколкото се добиват оттам, и така Европа обеднява. Ала средствата идват от Перу и от Мексико; те са цена за нашата продукция, минаваща през Кадис; така във Франция остават повече пари, отколкото изсмуква Източна Индия.

Кралят дава над шест милиона наши днешни пари на компанията. Той кани богати личности да проявят интерес към нея; кралици, принцове, целият двор осигуряват цифром два тогавашни милиона; частни дворове дават милион и двеста хиляди ливри; финансистите добавят два милиона; гилдията на търговците — шестстотин и петдесет хиляди ливри. Цялата нация подкрепя своя господар.

Тази компания неизменно си съществува. При все че холандците превземат Пондичери през 1694 г. и оттогава търговията с Индия е позападнала, тя бележи нов възход под регентството на херцог Д’Орлеан. Пондичери тогава става съперник на Батавия[3]; Индийската компания, основана с извънредни усилия от великия Колбер и възстановявана в наши дни с огромни сътресения, за няколко години става едно от най-печелившите предприятия на кралството. През 1669 г. кралят основава и Северна компания: влага в нея не по-малко средства, отколкото в Индийската. Тогава става явно, че търговията не е унизителна — най-видните домове проявяват интерес към предприятията по примера на монарха.

Западноиндийската компания бива поощрена не по-малко от другите: кралят осигурява една десета от нейния фонд.

Той дава трийсет франка за експортна тонажна единица и четирийсет — за вносна. Всички, построили кораби в пристанищата на кралството, получили по пет ливри за всеки регистър тон вместимост на техния кораб.

Безкрайно удивително е, че абат Дьо Шоази не одобрява тези предприятия в своите мемоари, които следва да бъдат четени без особено доверие. И днес усещаме какви добрини е сторил за кралството министърът Колбер; тогава това още не се е усещало; той е работил за неблагодарници. В Париж много се гневят срещу него, задето отнел няколко ренти от общината, които прехвърлил на ниска цена през 1656 г., и за падналия курс на облигациите, раздадени от предишния министерски съвет, и ни най-малко не ценят всеобщото благо, за което той е действал. Буржоата са били повече от гражданите. Малко хора са били склонни да обзират обществените благини. Знаем как частният интерес омагьосва очите и ограничава разсъдъка; говоря не само за интереса на търговеца, но и на общността, на градската управа. Един търговец на име Азон в разговор, подбуден от министъра, грубо му заявил: „Заварихте колата обърната на една страна и я обърнахте на другата.“ Тази забележка още се цитираше охотно, докато бях млад; анекдотът може да бъде на мерен у Морери. Наложи се философският дух, въведен твърде късно във Франция, да преосмисли народните предразсъдъци, та най-сетне да се въздаде пълна справедливост относно паметта за този велик човек. Той е бил точен не по-малко от херцог Дьо Сюли, но е бил много по-далновиден. Единият само е обгрижвал; другият е съумял да гради големи предприятия. Подир мирния договор, подписан във Вервен, Сюли само се старае да поддържа една точна, строга икономика; на Колбер му се е наложило да открие бързи, огромни финансови източници за войната от 1667 г., както и за войната от 1672 г. Анри IV е подкрепял икономиката на Сюли; великолепието на Луи XIV винаги е създавало спънки за системата на Колбер.

Въпреки това почти всичко бива оправено и създадено в нужното време. Редукцията на лихвата върху денара до двайсет процента, на заемите на краля и на частните лица още през 1665 г. са явно доказателство за изобилно обращение. Той е искал да обогати Франция и да я направи по-многолюдна. Сватбите в селата биват поощрени посредством намаление на личния данък за пет години при онези, които биха създали семейство на двайсет години; всеки баща на семейство с десет деца получавал доживотно опрощение на личния данък, тъй като посредством труда на децата си давал на държавата повече, отколкото чрез данъка. Това правило би следвало завинаги да се запази.

Между 1663 и 1672 г. всяка година министерският съвет учредявал нови манифактури. В Абвил започнало производство на тънко сукно, което по-преди се доставяло от Англия и Холандия. Кралят давал на собственика две хиляди ливри за всеки тъкачен стан, както и солидни допълнителни постъпления. През 1669 г. в кралството се наброявали четирийсет и две хиляди и двеста стана за тъкане на вълна. Усъвършенстваните манифактури за коприна по онова време произвеждали търговска стока за над петдесет милиона; предимствата от това били не само в излишъка от необходима коприна за търговията, а и в бубарските ферми, където се отглеждали черници и така фабрикантите не използвали вносни копринени нишки.

Още през 1666 г. започнало производството на огледала, не по-лоши от венецианските, които заливали цяла Европа, скоро били изработени такива, чиято големина и красота затъмнили всички останали. В Савонри били надминати турските и персийските килими. „Гоблен“[4] изместили стенните тъкани облицовки от Фландрия. Тогава в просторните цехове на „Гоблен“ имало по над осемстотин работници; триста просто си живеели там. Творбите били ръководени от най-добрите художници — или по техни собствени рисунки, или по работи на стари италиански майстори. Тъкмо в манифактурата „Гоблен“ се изработвали и копия, възхитителни мозайки, като изкуството на инкрустациите достигнало съвършенство.

Освен великолепната манифактура за тъкани облицовки „Гоблен“ друга подобна била открита в Бове. Първият й ръководител разполагал с шестстотин работници в този град; кралят му подарил шейсет хиляди ливри.

Хиляда и шестстотин девойки били заети да произвеждат дантели: трийсет основни работнички били доведени от Венеция, двеста — от Фландрия; за да бъдат поощрени, им били раздадени трийсет и шест хиляди ливри.

Западналите и безлюдни фабрики за сукно в Седан и за килимарство в Обюсон били възстановени. Богати тъкани, при които в коприната се втъкавали златни и сребърни нишки, вече се произвеждали в Лион и в Тур.

Знаем как министерството откупува от Англия тайната на конструкцията на хитроумната машина, с която чорапите се произвеждат десет пъти по-бързо, отколкото с проста игла. Във Франция вече имало местна индустрия за тенекия, стомана, красив порцелан, щавени кожи, които дотогава се внасяли отдалеч.

Ала калвинистите, владеещи тайните на производството на тенекия и на стомана, отнесли през 1686 г. тези тайни със себе си и споделили това предимство, както и много други, с чужди нации.

Кралят изкупувал за подаръци всяка година всевъзможни изящни произведения от своето кралство на стойност около осемстотин хиляди наши ливри.

Градът Париж ни най-малко не бил такъв, какъвто е днес; липсвали светлина, сигурност, чистота. Наложило се да се осигури постоянно почистване на улиците, осветление, което всяка нощ се поддържало от пет хиляди фенера, да се постави паваж из целия град, да се построят два нови моста, да бъдат възстановени старите, да има постоянна охрана, пеша и конна, за сигурността на гражданите. Кралят поел всичко върху себе си, осигурявайки фондове за нужните разплащания. През 1667 г. той извел в длъжност магистрат, който да се занимава само с полицията. Повечето големи градове в Европа едва-едва са съумели да последват този пример, при това много по-късно, без никой да достигне същото равнище. Няма друг град, павиран като Париж, а дори и Рим не е осветен.

Всичко вече дотам се усъвършенствало, че вторият полицейски наместник получил в Париж слава, която го поставя сред хората, направили чест на своя век; всъщност той имал дарби за всичко. Впоследствие влиза в министерския съвет и би бил отличен армейски пълководец. Постът полицейски наместник не съответствал на ранга му по рождение и на достойнствата му; и все пак този пост му създава много по-висока репутация, отколкото притеснителното и случайно министеруване, което поема в края на своя живот.

Тук следва да отбележим, че господин Д’Аржансон съвсем не е единственият представител на стар благороднически род, който се изявява като магистрат. Франция е май почти единствената страна в Европа, в която аристократи често надяват магистратски мантии; почти всички други държави, може би поради остатък от готското варварство, все още не осъзнават колко значима може да бъде тази професия.

Кралят неспирно строи от 1661 г. около Лувъра, в Сен Жермен и във Версай. Следвайки неговия пример, частни лица издигат в Париж хиляди великолепни и удобни сгради. Техният брой нараства до такава степен, че от околностите на „Пале Роаял“ и „Сен Сюлпис“ в Париж се оформят два нови града, по-внушителни от стария. Тъкмо по онова време бива въведено великолепното удобство на каляските, обзаведени със стъкла, които са върху пружини[5]; така който и да е гражданин на Париж можеше да се разхожда из този град сред по-голям разкош, отколкото оня, сред който са преминавали към Капитолия първите римски триумфатори. Това нововъведение, започнало от Париж, скоро навлиза из цяла Европа; то става обичайно и вече не е разкош.

Луи XIV имал специално отношение към архитектурата, към градините, към скулптурата и това отношение било във всичко велико и благородно. След като главният контрольор Колбер поел от 1664 г. ръководството на строежите, което всъщност представлява министерство на изкуствата[6], той положил старания, за да подкрепи проектите на своя господар. Най-напред се налагало да бъде завършен Лувърът. Франсоа Мансар, един от най-великите архитекти на Франция, бива избран да издигне проектираните внушителни сгради. Той не пожелал да се заеме, ако му бъде отнета свободата да оправя при изпълнението зле осъществените неща. Неувереността му, която можела да доведе до големи разходи, станала повод да бъде отхвърлен. Бил поканен кавалерът Бернини от Рим, известен покрай колонадата пред „Сан Пиетро“, покрай конната статуя на Константин и покрай фонтана „Навона“. Били осигурени екипажи за пътуването му. Той бил доведен в Париж като човек, дошъл да почете Франция. За осемте месеца, които прекарал в страната, получил по пет луидора на ден, както и дарение от петдесет хиляди екюта, пенсия от две хиляди и една от петстотин за сина си. Щедростта на Луи XIV спрямо Бернини била дори по-голяма, отколкото великолепният прием, оказан от Франсоа I на Рафаело. От благодарност Бернини издигнал впоследствие в Рим конната статуя на краля, изложена във Версай. Когато обаче пристигнал в Париж с толкова сътрудници, като единствен човек, достоен да работи за Луи XIV, с изненада видял рисунката на фасадата на Лувъра откъм „Сен Жермен Л’Оксьороа“ която скоро след изпълнението станала един от най-забележителните паметници на архитектурата в света. Рисунката била на Клод Перо, а изпълнението било осъществено от Луи дьо Во и Дорбе. Той съоръжил машини, с които били пренасяни камъни с дължина петдесет и две стъпки, оформящи фронтона на внушителното здание. Понякога търсим твърде далеч нещо, с което разполагаме сами. Нито един римски палат няма вход, подобен на входа на Лувъра, и го дължим на същия онзи Перо, на когото Боало се е осмелил да се присмива. Известните лози според мнения на пътешественици са не тъй пищни единствено спрямо двореца Мезон, построен от Франсоа Мансар с твърде малко средства. Бернини бива възнаграден обилно, а изобщо не е заслужил възнаграждението си; той прави само рисунки, които така и не биват осъществени.

Построявайки Лувъра, за чието завършване се настоявало, издигайки град във Версай около двореца, струвал толкова милиони, съоръжавайки Трианон, Марли и украсявайки още толкова сгради, кралят осъществява и Обсерваторията, започната през 1666 г., по времето, когато основава и Академията на науките. Ала най-славният паметник със своята полезност, с величието и трудността по изграждането си остава Лангьодокският канал, свързващ двете морета, който достига до пристанището Сет, съоръжено, за да се вливат водите. Работата по него започва през 1664 г. и бива продължена без прекъсване до 1681 г. Основаването на „Инвалидите“ и на параклиса към зданието, който е най-красивият в Париж, учредяването на Сен Сир — последното от тъй многото строежи, дело на този монарх — сами по себе си биха били достатъчни, за да бъде благословена паметта му. Четири хиляди войници и голям брой офицери, които намират в едно от тези големи убежища утеха в своята старост и помощ за своите рани и потребности, двеста и петдесет благородни девици, които получават в другото достойно за тях възпитание — това са все гласове, прославящи Луи XIV. Заведението Сен Сир ще бъде надминато от онова, което Луи XIV основава накрая, за да бъдат обучавани петстотин благородници[7]; ала така не се забравя старото, а се припомня: просто волята да се върши добро е усъвършенствана.

Същевременно Луи XIV пожелава да се справи и с по-големи, по-общополезни, ала по-трудни задачи: да промени законите. Той поръчал работата на канцлера Сегие, на родовете Ламоаньон, Талон, Биньон и най-вече на държавния съветник Пюсор. Понякога присъствал на техните събрания. 1667 г. се оказва бележита поради първите му закони и завоеванията. Първо е реформиран гражданският закон; сетне се появява кодекс за водите и горите; излизат статутите на всички манифактури; следва криминалното правораздаване, кодексът за търговията, за марината; всичко това се трупа година след година. Появяват се дори правни разпоредби в полза на негрите в нашите колонии — вид хора, които още не са разполагали с човешки права.

За един суверен не е характерно дълбоко познаване на юриспруденцията. Кралят обаче е бил в течение на основните закони; бил е наясно с техния дух, умеел е да ги подкрепя или да ги смекчава според обстоятелствата. Често се произнасял по дела на свои поданици, не само в съвета на държавните секретари, но и в така наречения „съвет на страните“. Има две знаменити съдебни решения, при които той дава своя глас против самия себе си.

Първото е, когато през 1680 г. имало процес между него и частни лица от Париж, които били строили на негов терен. Той пожелал домовете им да си останат техни заедно с терена, който бил негова собственост и който той им отстъпил.

Другото било срещу един персиец на име Рупли, чиито стоки били заграбени от управители на имоти на владетеля през 1687 г. Той се произнесъл всичко да му бъде върнато и добавил подарък от три хиляди екюта. Рупли заминал за родината си възхитен и признателен. Когато впоследствие в Париж се срещнахме с персийския посланик Мехмед Ризабег, той отдавна бе осведомен за тази бележита случка.

Премахването на дуелите било една от най-големите услуги за отечеството. Тези боеве били разрешени дотогава и от парламентите, и от Църквата; макар да имало забрана от времето на Анри IV, злощастният обичай бил крайно упорит. Знаменитата схватка във Фрет на четирима против четирима през 1663 г. довела Луи XIV до решението да не прощава повече това.

Навременната му строгост постепенно охладила нашата нация, та и съседните, които възприели разумните ни нрави, след като били заимствали вредните. Днес в Европа има сто пъти по-малко дуели, отколкото по времето на Луи XIII.

Освен законодател на народа, той бил законодател и за армията. Странно е, че преди него не е имало униформи за бойците. Тъкмо той през първата година на своята администрация се разпорежда всеки полк да се отличава с цвета на дрехите си или с различни знаци — правило, което скоро бива възприето от всички нации. Той въвежда чина бригаден командир, въвежда корпусите, като кралските бойци са определени по начина, по който това става и днес. Преобразява гвардията на кардинал Мазарини в мускетарска рота и заповядва числеността на двете роти да бъде петстотин души, като облеклото им оттогава не е променяно.

Премахва званието конетабъл; подир смъртта на херцог Д’Епернон няма генерал-полковник наместник на пехотата: тези длъжности били прекалено властни, той искал да бъде сам господар, така и следвало да бъде. Генерал Дьо Грамон, редовен водач на френските гвардейци, подчинен на херцог Д’Епернон, бил изведен в ранг командващ полковник и приемал заповеди направо от краля, като станал първият гвардейски полковник. Той лично удостоявал водачите на полкове, като им връчвал саморъчно позлатен нагръдник и пика, която впоследствие станала по-къса поради премахването на този вид оръжие. Въвел гренадирите, които първоначално били по четирима в рота в кралския полк, който създал; сетне оформил по една рота гренадири във всеки пехотен полк; във френската гвардия те били две; понастоящем в пехотата са по рота на всеки батальон. Увеличил много корпуса на драгуните и им сложил начело командващ полковник. Не бива да се забравя учредяването на конезаводите през 1667 г. Преди това те били съвсем отмрели, а станали незаменими за кавалерията: впоследствие въпреки важността им биват доста пренебрегнати.

Използването на щиковете, надянати на цевта на пушките, е от негово време. Дотогава били използвани понякога, ала само няколко роти се сражавали с това оръжие. Нямало униформи, нито бойни учения; всичко ставало по волята на съответния генерал. Пиките минавали за най-страшното оръжие. Първият полк, снабден с щикове и провеждащ редовни бойни учения, станал стрелковият полк, основан през 1671 г.

Начинът, по който бива обслужвана артилерията, се дължи изцяло на него. Той основава школи в Дуе, сетне в Мец и Страсбург; артилерийските части най-после биват поверени на офицери, които почти всички били годни да провеждат обсади. Всички складове в кралството били запълнени, като всяка година в тях се разпределяли осемстотин хиляди товара барут. Той основал към тях полк от бомбардири и хусарски полк: преди него хусари имало само при враговете.

През 1688 г. въвел трийсет полка опълчение, което се снабдявало и екипирало от общините: опълчението се упражнявало в бойни действия, без да се откъсва от полската работа[8].

В повечето погранични райони се поддържали кадетски роти: там се изучавали математика, чертане, провеждали се бойни упражнения, те изпълнявали и войнишки задължения. Тази организация траяла десет години. Накрая било решено, че сред младежите е твърде трудно да бъде наложена дисциплина; инженерният корпус обаче, оформен от краля и снабден от него с доказал полезността си до днес правилник, си остава траен във времето. Благодарение на него изкуството да се изграждат градски укрепления било доведено до съвършенство от маршал Дьо Вобан и от неговите ученици, които надминали граф Дьо Паган. Той построил или ремонтирал сто и петдесет укрепени селища.

За поддържането на военната дисциплина били избрани главни инспектори, а по-нататък и директори, които докладвали за състоянието на бойните единици; от техните сведения ставало ясно дали военните комисари са изпълнили дълга си.

Той учредил ордена на Свети Дуй, почетна награда, за която се борели дори повече, отколкото за богатството. Пансионът „Инвалидите“ бил върховен знак за грижите, които полагал, за да бъде достоен да му служат вярно.

Благодарение на тези грижи през 1672 г. вече разполагал със сто и осемдесет хилядна редовна армия, като увеличавал силата си според нарастващите брой и мощ на неприятеля и накрая имал четиристотин и петдесет хиляди въоръжени мъже, като се броят и бойците от марината.

Преди него не било имало войски с подобна сила. Враговете му едвам успели да му противопоставят също толкова бойци, ала трябвало те и да могат да се съберат. Той показал на какво е способна самата Франция; имал винаги или големи успехи, или големи възможности.

Той пръв в мирно време разработил в образи и учѐния изкуството на войната. През 1698 г. събрал в Компиен седемдесет хиляди човека и били проведени всякакви операции, все едно се водела война. Това било с цел възпитание на тримата му внуци. Разкошът превърнал това военно обучение в приказен празник.

Със същото внимание, с което оформил многобройни и добре дисциплинирани войски за действия по суша, още преди да обявява войни, се постарал да овладее и моретата. Първоначално били ремонтирани малкото кораби, които кардинал Мазарини бил оставил да гният по пристанищата; били купени нови от Холандия и от Швеция; още на третата година от своето управление изпратил военноморските си сили да се поупражняват при Джиджери, на африканския бряг. Така през 1665 г. граф Дьо Бофор вече разчистил моретата от пиратите, а две години по-късно Франция разполагала с шейсет военни кораба в пристанищата си. Това било само начало; ала докато се пишат нови правилници и се полагат нови усилия, мощта напира. Той не е съгласен неговите кораби да свалят своите знамена пред английските. Напразно съветът на крал Чарлс II отстоява това право, което силата, индустрията и времето са наложили в полза на англичаните; Луи XIV пише до своя посланик граф Д’Бстрад: „Кралят на Англия и неговият канцлер могат да преценят моята сила; те обаче не виждат сърцето ми. За мен нищо няма по-голямо значение от честта.“

Той казвал нещо, за което бил готов да се бори, и действително узурпаторството на англичаните отстъпило пред естественото право и твърдостта на Луи XIV: двете нации се изравнили по море. Докато обаче желае равноправие с Англия, той настоява за предимство пред Испания; заставя испанските адмирали да свалят знамето си пред неговото заради тържественото обявяване на първенство през 1662 г.

Същевременно във всички посоки се полага старание да бъде подготвена марина, способна да осъществи внушителните намерения. При устието на Шарант е построен пристанищният град Рошфор. Наемат се и се произвеждат моряци, които трябва да плават ту на търговски кораби, ту с кралския флот. Скоро биват произведени шейсет хиляди моряци.

В пристанищата се съставят конструкторски съвети, така че корабите да имат най-удачни форми. Пет морски арсенала са изградени в Брест, Рошфор, Тулон, Дюнкерк, в Авър дьо Грас. През 1672 г. вече има шейсет линейни кораба и четирийсет фрегати. През 1681 г. се наброяват сто деветдесет и осем военни кораба, включително плоскодънните; в тулонското пристанище стоят трийсет галери, готови за бой или в подготовка. По плавателните съдове служат единайсет хиляди души от редовната армия; на галерите те са три хиляди. Общо сто шейсет и шест хиляди мъже са произведени за различните служби в марината. Пред следващите години в тези служби са обхванати хиляда благородници или младежи от знатни семейства като войници по корабите, като научават в пристанищата всичко, необходимо като подготовка за навигация и маневриране: това са тъй наречените гардемарини, те представляват в морето това, което са кадетите по суша — набират се още от 1672 г., но тогава са още малобройни. Този корпус дава по-нататък най-добрите морски офицери.

Във военноморския корпус преди това не е имало маршали на Франция; ето едно доказателство за пълното пренебрегване на тази основна сила на Франция в миналото. През 1681 г. Жан д’Етре става първият маршал. Очевидно е, че един от важните стремежи на Луи XIV е бил да насърчава съревнованието, без което всичко запада, във всички родове дейност.

При всички морски битки, водени от френски флотилии, те винаги удържат победа до деня при Ла Ог през 1692 г., когато граф Дьо Турвил, изпълнявайки заповед, дошла от двора, напада с четирийсет и четири платна флота от деветдесет английски и холандски кораби. Предимството в числеността довело до поражение: били изгубени четиринайсет първокласни кораба, които заседнали и били подпалени, за да не попаднат във властта на неприятеля. Въпреки провала военноморските сили запазили своята годност във войната за наследството. Кардинал Дьо Фльори впоследствие ги пренебрегва през време на спокойствието и благодатния мир, който би бил тъкмо време те да бъдат възстановени.

Военноморските сили вършели работа, закриляйки търговията. Доскоро не особено развитите колонии Мартиника, Санто Доминго и Канада процъфтели, ала при условия, за които преди не можели и да мечтаят; между 1635 и 1665 г. те дължали налог.

През 1664 г. кралят изпраща колонисти в Кайена; скоро провежда такива и в Мадагаскар. Старае се всячески да поправи грешката, бедата на Франция тъй дълго да се загърбва морето, докато нейните съседи вече са изградили цели империи в покрайнините на света.

От пръв поглед личи какви промени е довел в страната Луи XIV: и те са полезни промени, след като са се запазили. Министрите му го подкрепят прилежно. Наистина на тях се дължат подробностите, изпълнението; на него обаче се дължи целостността. Със сигурност магистратите не биха реформирали законите, не би имало ред във финансите, не би съществувала военната дисциплина, не би имало действаща полиция в кралството; нямаше да се създадат флотилии, изкуствата нямаше да бъдат разгърнати — а всичко това става едновременно и при това целенасочено, при различни министри благодарение на един господар, който храни високи и разнородни стремежи с твърдата воля те да бъдат осъществени.

Той не дели личната си слава от възхода на Франция, не гледа на кралството, както сеньорът гледа на своята земя, от която извлича, каквото може, за да живее единствено сред наслади. Всеки възлюбил славата крал люби и общото благо. Колбер и Лувоа вече ги е нямало, когато към 1698 г. той нарежда заради обучението на херцога на Бургундия всеки интендант да опише подробно своята провинция: така е можело да се получат точни данни за кралството и да се преброи прецизно населението. Това било полезно дело, при все че не всички интенданти притежавали възможностите и съсредоточението на господин Дьо Ламоаньон дьо Бавил: ако от всяка провинция на питанията на краля би бил даден отговор, какъвто при преброяването в Лангьодок благодарение на този магистрат, сборникът от сведенията би представлявал един от най-прекрасните паметници на века. Някои са добре построени, ала липсвал план, та всички интенданти да следват един и същи ред. Би било желателно всеки в съответни графи да даде отчет за броя на обитателите в даден окръг, на благородниците, на гражданите, на орачите, на занаятчиите, на работниците, на различните животни; на добрите, слабите и лошите почви; на монасите и на редовните свещеници, на доходите им; на градовете и на селските общности.

Всички тия теми се смесват в повечето събрани доклади; данните не са задълбочени и са неточни; често е мъчително човек да издири в тях познанията, от които се нуждае и с които един министър би следвало да разполага, за да обгърне с поглед и с лекота силите, потребностите и възможностите. Проектът е бил великолепен; при уеднаквен подход би бил извънредно полезен.

Ето най-общо какво Луи XIV прави и се опитва да свърши, за да процъфти неговата нация. Струва ми се, че няма как всички тия дела и усилия да бъдат обозрени без известна признателност и без човек да долови вдъхновилото ги общо благо. Нека си представим какво е представлявало кралството през време на Фрондата и какво представлява в наши дни. Луи XIV прави повече добрини на своята нация от двайсет свои предшественици накуп; несъмнено е можел и още, ако му е било дадено. Войната, завършила с Рисвикския мир, начева разрушаването на голямата търговия, започната от неговия министър Колбер, а войната за наследството я съсипва.

Ако се бе постарал да разкраси Париж, да довърши Лувъра с огромните суми, хвърлени за акведукти и прекъснати строежи, станали ненужни; ако бе похарчил за Париж една пета от загробеното в насилие над природата богатство във Версай, Париж щеше изцяло да бъде тъй красив, какъвто е откъм Тюйлери и Пон Роаял — щеше да стане най-великолепният град на света.

Доста е да се преправят законите, ала правосъдието се е спряло пред пречките. Мислело се юриспруденцията да бъде единна: тя е такава в криминалните дела, в търговските, по отношение на процедурата; би могла да бъде такава и при законите, определящи благополучието на гражданите. Голямо неудобство е един и същи трибунал да се произнася по над сто различни обичая. Земевладелски права, двусмислени или скъпи права, пречещи на обществото права си остават все такива, каквито са били при феодалното управление, което вече не съществува: това са развалини на една рухнала готическа сграда.

Не твърдим, че различните степени в държавата трябва да се подчиняват на един закон; усещаме отлично, че обичаите на благородничеството, на клира, на магистратите, на земеделците трябва да бъдат различни: желателно е обаче всяка степен да има общ за цялото кралство закон; обявеното за справедливо или вярно в Шампан не бива да се смята за нередно или несправедливо в Нормандия. При всяка администрация единството е добродетел; ала трудностите пред подобно дело са били стряскащи.

Луи XIV би могъл с лекота да премахне опасното наличие на посредници, до което го довежда непрестанния недобор спрямо всички доходи, както ще видим в главата, посветена на финансите.

Ако той не бе сметнал, че своеволно може да промени религията на един милион души, Франция е нямало да изгуби толкова свои граждани. И все пак страната въпреки сътресенията и загубите си остава една от най-процъфтяващите на земята, тъй като доброто, свършено от Луи XIV, е налице, а лошото, без което трудно би могло да се мине при подобни буреносни времена, е било поправено. Изобщо потомството, което е съдник на кралете и чиято преценка винаги би трябвало да ги вълнува, ще признае, претегляйки благините и слабостите, зависили от този монарх, че макар да е бил силно възхваляван приживе, той е заслужил вечна възхвала и е достоен за статуята, която му е издигната в Монпелие с латински надпис, означаващ: На Луи Велики след неговата смърт. Държавникът дон Де Устарис, писал за финансите и търговията на Испания, го нарича забележителен човек.

Всички промени в управлението и спрямо съсловията в държавата довели неизбежно до много голяма промяна в нравите. Крамолният дух, яростта и бунтарството, обзели гражданите още от времето на Франсоа I, се преобразили в съревнование за служене на владетеля. Сеньорите на големи владения вече не седели по домовете си, губернаторите на провинции вече не раздавали важни постове и всеки се стремял към милостта на суверена; държавата се превърнала в единно цяло и всичко се свеждало до нейния център.

Тъкмо това освободило двора от разделенията и заговорите, смущавали държавата толкова години. През властването на Луи XIV имало един-единствен заговор, през 1674 г., наченат от Латрюомон, нормандски благородник, затънал в разврат и дългове, в него се включил и един мъж от рода Роан, началник на ловната свита на краля, който бил твърде храбър и доста непредпазлив. Високомерието и суровостта на маркиз Дьо Лувоа го раздразнили дотам, че след края на една аудиенция влязъл развълнуван и вбесен при господин Дьо Комартен и просвайки се на един диван, изрекъл: „Или тоя… Лувоа ще умре, или аз.“ Комартен приел изстъплението за мимолетен изблик на гняв; на следващия ден обаче същият млад мъж го запитал дали смята населението на Нормандия за предано на правителството и той доловил тлееща опасност. Казал му: „Времето на фрондата отмина; повярвайте ми, ще се погубите и никой няма да скърби за вас.“ Кавалерът не му повярвал и се впуснал докрай в размирното дело на Латрюомон. В заговора участвал единствено и някой си кавалер Дьо Пред, племенник на Латрюомон, който, подстрекан от своя чичо, прелъстил любовницата му маркиза Дьо Вилие. Цел и надежда за тях не било — и не можело да бъде — да намерят привърженици из кралството: те разчитали само да продадат и предадат Кийбьоф на холандците и да пуснат неприятелски сили в Нормандия. Ставало дума не толкова за заговор, колкото за жалко и несръчно предателство. Това безумно и ненужно престъпление, което почти не се помни днес, довело единствено до законна гибел за всички, взели участие в него.

В някои провинции възниквали метежи, но били само слаби народни бунтове, лесни за потушаване; дори хугенотите кротували, докато не се почнало разрушаване на техните храмове. Най-сетне кралят превърнал буйната дотогава нация в мирен народ, опасен единствено за враговете, след като близо сто години бил опасен сам за себе си. Нравите били смекчени, без да е принизена смелостта.

Домовете, които сеньорите изградили или изкупили в Париж, както и жените им, живели достойно, били същински школи за учтивост, които постепенно откъснали младежта от кръчмарския живот, който дълго още си останал на мода и водел единствено до нагла разпуснатост. Нравите са толкова лесни за промяна, че предизвикващият чести свади обичай да се минава на кон през Париж с прекратяването му постигнал премахването им. Почтеността, която се дължала главно на жените, събиращи обществото в домовете си, направила поведението на хората по-приятно, а умовете укрепнали покрай четенето. Предателства и жестоки престъпления, които не безчестят хората във времена на бунтове и размирици, вече почти не се случвали. Ужасиите покрай Бренвилие и Воазен били само кратки бури под едно инак безоблачно небе; би било също тъй неразумно една нация да бъде осъждана за знаменити лични престъпления, колкото тя да бъде канонизирана заради обетите на трапистите.

Дотогава всички житейски категории били разпознаваеми поради характерните им недостатъци. Военните, както и младежите, решили да изберат оръжието, за да си пробият път, били сприхаво жизнени; хората от сферата на правосъдието били противно сериозни, което се дължало немалко на необходимостта неизменно, дори в кралския двор, да се движат облечени с наметки. Така било и в университетите, също и сред лекарите. Търговците все още носели къси престилки, когато се събирали и когато посещавали министри; дори най-видните търговци по онова време били груби хора. Ала големите домове, спектаклите, уличното движение, което водело вече до събирания с цел приятно общуване, постепенно едва ли не уеднаквявало външността на всички граждани. Днес дори в най-забутаното дюкянче можем да забележим как учтивостта е възприета от всички съсловия. И в провинциите с времето се усещат тези промени.

Най-сетне разкош се влага единствено поради добър вкус и поради удобство. Изчезнаха тълпите от пажове и прислужници с ливреи, и така домовете стават по-обитаеми. Оставихме празната помпозност и показния лукс за нациите, при които хората умеят само да се перчат пред другите и изкуството на приятния живот е непознато.

Изключителната леснина, въведена в светските отношения, любезността, простотата, културата на духа преобразиха Париж в град, където насладата от живота е вероятно много по-голяма, отколкото в Рим и в Атина във времената на техния възход.

Изобилието от навременни помощи, винаги готови за всички науки, за всички изкуства, вкусове и нужди, полезните умения, събрани чрез очарователни предмети, съчетани с откровеността, с която се отличават парижаните — всичко кара голям брой чужденци да пътуват или да избират за свое обиталище това безспорно средище на обществеността. Ако някои, родени там, го напускат, те просто са призовани другаде заради своите дарби и правят чест на отечеството си, или пък са отрепки на нацията, стремящи се да се възползват от уважението, вдъхнато от нея, или са емигранти, предпочели религията пред родината си, които се устремяват към нищета или към богатство другаде по примера на своите деди, прогонени от Франция заради съдбоносното оскърбяване на праха на великия Анри IV, каквото представлява отменянето на неговия вечен закон, наречен Нантски едикт; или най-сетне това са офицери, недоволни от правителството, обвиняеми, изплъзнали се от строгите наказания на едно невинаги добре направлявано правосъдие — това се случва във всички страни по земята.

Изказвани са оплаквания, че в двора вече нямало такива извисени умове, каквито е имало някога. Действително липсват дребни тирани, с каквито изобилстват времето на Фрондата, царуването на Луи XIII и епохата преди това: същинското величие обаче се разкрива в тълпата от благородници, тъй дълго безчестена да служи дотогава на прекомерно могъщи поданици. Виждаме как високородни лица, граждани, които по-рано биха смятали за чест да бъдат слуги на тези изравнени вече с тях сеньори, твърде често ги надминават във военната служба; а когато служенето във всяка област надхвърля различните титли, и държавата процъфтява.

Векът на Луи XIV е сравняван с века на Август. Могъществото и конкретните събития не са сравними; Рим и Август са били десет пъти по-значими в света, отколкото Луи XIV и Париж: редно е обаче да си спомним, че Атина е била равна на римската империя във всички неща, които не са се отнасяли до силата и могъществото; трябва също да имаме предвид, че макар по света днес да няма нищо, подобно на това, което са били древен Рим и Август, съвкупна Европа пак стои много по-високо от цялата римска империя. По времето на Август е имало само една нация, а днес те са много — цивилизовани, военизирани, просветени, кътащи изкуства, непознати за гърци и римляни; а от близо век нито една нация не е блестяла тъй силно във всички отношения в сравнение с нацията, която в известен смисъл е основана от Луи XIV.

[1] Вж. „Административна кореспонденция при царуването на Луи XIV“ публик. от М. Депинг, Париж, 1859 и сл. г., 4 тома. — Б.фр.изд. ↑

[2] Налог върху денарите, събиран от всички лица (личен данък), които не били благородници или клирици, или не били с опростени данъци по друга причина. — Б.фр.изд. ↑

[3] Батавия днес е Джакарта, столица на Индонезия. — Б.пр. ↑

[4] Gobelin е име на първите занаятчии, създали изкуството на тъкани драперии и завеси от XV век в Париж. На български това име е нарицателно. През вековете традицията на Кралската манифактура „Гоблен“, основана от Колбер през 1662 г., е поемана от различни институции и художници. — Б.пр. ↑

[5] На френски пружина е ressort, оттук говорим за „ресори“. — Б.пр. ↑

[6] В своите „Политически анали“ на стр. 104 от ръкописа, абат Дьо Сен Пиер казва, че „оттук личи броят на ленивците; техният вкус към леността води до поддържане и изхранване на други видове ленивци (…); тъкмо това представлява понастоящем италианската нация, където тези изкуства са доведени до съвършенство; те са голтаци, лениви, мързеливи, празноглавци, заети с тъпотии“ и пр. Тези груби и грубиянски нахвърляни описания са все пак твърде неверни. При италианците изкуството постига възход при управлението на Медичите, когато Венеция е най-войнствената, най-богатата република. По онова време в Италия се появяват велики пълководци и творци във всички изкуства; също тъй тъкмо в годините на разцвет при Луи XIV са най-съвършените прояви на творчеството. Абат Дьо Сен Пиер греши за много неща и е жалко, че разумът не е направлявал неговите добри намерения. — Б.а. ↑

[7] Военното училище. — Б.фр.изд. ↑

[8] Това опълчение, което е съкровищница за армията, допринесло за спасяването на Франция при последните кампании на маршал Дьо Вилар и осигурява победата на кампаниите на Луи XV. Отличната мярка, взета през 1724 г., да се запази поддържането на това опълчение, се дължи главно на съвета на господин Дюверне, а усъвършенстването й е дело на господин граф Д’Аржансон. — Б.а. („Опровержение на критическите забележки на господин Дьо Лабомел“ и т.н.). ↑

Глава XXX.
Финанси и устройство

Ако сравним администрацията на Колбер с всички предхождащи я администрации, потомците ще благоговеят пред този мъж, чието тяло несмисленият народ е искал да разкъса след смъртта му. Французите със сигурност му дължат своята индустрия и търговията си, а оттук и изобилието, чиито източници понякога намаляват през войните, ала избликват буйно, щом се възцари мир. И все пак през 1672 г. неблагодарно са приписвали на Колбер изтощението, което вече се усещало в организма на държавата. По онова време Боа-Гилбер, главен наместник в мирския съд в Руан, отпечатва „Подробности за Франция“ в две малки томчета и уверява, че всичко е в упадък след 1660 г. Било тъкмо обратното: Франция никога не била процъфтявала тъй, както след смъртта на кардинал Мазарини, та до войната от 1689 г.; дори и през тази война държавното тяло, при все че вече боледувало, се крепяло благодарение на живостта, която Колбер бил разгърнал по всичките му членове. Авторът на „Подробностите“ твърди, че след 1660 г. недвижимостта на кралството била олекнала с милиард и петстотин милиона. Това било и напълно погрешно, и крайно неправдоподобно; и все пак неговите измамливи доводи убедили в този смехотворен парадокс онези, които искали да бъдат убедени. По същия начин в Англия при най-пълен разцвет виждаме как стотици дребни публикации уверяват, че държавата е разорена.

Във Франция било по-лесно от другаде спрямо нагласата на населението да се нахвърли човек върху министъра на финансите. Това министерство неизменно е най-противно, защото данъците винаги са такива: впрочем всеобщи предубеждения и невежество царели по отношение на финансите също тъй, както и на философията.

Отрезвяването настъпва тъй бавно, щото дори в наши дни, през 1718 г., парламентът единодушно заяви на херцог Д’Орлеан, че „присъщата стойност на една сребърна марка е двайсет и пет ливри“, като че ли има друга реално присъща стойност, освен тази на теглото и на номинала; и при все че бе осветлен, херцог Д’Орлеан не посмя да посочи тази грешка на парламента.

Колбер се впуска в ръководството на финансите, владеейки науката и по гениален начин. Подобно на херцог Дьо Сюли отначало прекратява злоупотребите и обирджийството, които са били огромни. Приходната част бива опростена, доколкото се оказва възможно, посредством една икономика, равностойна на чудо, той пълни повече кралската хазна, намалявайки преките лични данъци. В паметния едикт от 1664 г. виждаме как ежегодно един тогавашен милион се дава в подкрепа на манифактурите и морската търговия. Той изобщо не пренебрегва селските области, които дотогава биват оставени на хищни посредници, и то дотам, че когато английски преговарящи се обръщат през 1667 г. към неговия брат господин Колбер дьо Кроаси, посланик в Лондон, за да предложат на Франция ирландски добитък, както и осолени провизии за колониите, главният контрольор отговаря: „от четири години насам можем дори да предлагаме такива на чужденците.“

За да изгради тази благодатна администрация, били необходими правосъдна камара и големи реформи. Бил принуден да отнеме над осем милиона градски рентни доходи на ниска цена, които били оформени като продажби. Разнообразните промени изисквали едикти. Парламентът можел да ги верифицира от времето на Франсоа I. Било предложено те да се регистрират само в сметната палата, ала старата методика си останала. Кралят се явил лично в парламента през 1664 г., за да бъдат верифицирани неговите едикти.

Той все още помнел Фрондата, решението да бъде изпратен в изгнание един кардинал, негов министър-председател, другите решения, с които били сезирани кралските денари и били ограбени мебелите и парите на гражданите, предани на короната: всички тези безчинства били започнати покрай противопоставянето посредством упреци спрямо едиктите, засягащи държавните приходи, и през 1667 г. той наредил парламентът никога да не изразява становище, преди да е изтекла седмица от регистрацията, осъществена в знак на подчинение. Едиктът бил подновен през 1673 г. Затова през цялото си властване не понесъл никакви упреци от нито една съдебна институция, освен през съдбоносната 1709 г., когато парижкият парламент напразно огласил като погрешна промяната, осъществена в държавата от финансовия министър, на цената на златото и на среброто.

Почти всички граждани са били убедени, че ако парламентът неизменно се е стремял убедително суверенът да долови народните нужди и беди, опасностите от данъците, още по-големите страхотии, причинени от продаването на посредници на тези данъци, като посредниците заблуждавали краля и потискали народа, използването на упреците е щяло да представлява свещена санкция на държавата, спирачка пред алчността на финансистите и постоянен урок за министрите; ала странните злоупотреби с уместното лекарство така били вбесили Луи XIV, че той съзирал единствено злоупотребите и отписал лекарството. Тъй дълбоко било сърдечното му възмущение, че през 1669 г. пак отишъл лично до парламента, та да премахне благородническите привилегии, които в невинна възраст, през 1644 г., бил дал на всички висши съдилища.

Въпреки този едикт, регистриран в присъствието на краля, си съществува практиката за благородници да бъдат смятани всички, чиито бащи са изпълнявали по двайсет години съдебни функции във висш съд или пък са починали, изпълнявайки такива длъжности.

Засягайки по такъв начин магистратското съсловие, той искал да поощри благородниците, които защитавали отечеството, и земеделците, които го изхранвали. Още със своя едикт от 1666 г. той бил подсигурил по две хиляди франка пенсия, които са равни почти на четири хиляди днес, на всеки благородник, създал дванайсет деца, и хиляда — на всеки, създал десет. Половината от тези суми била обещана на обитаващите градове, изключени от лични данъци; всеки от обложените с данъци баща на десет деца бил освободен от каквото и да било облагане.

Истина е, че министърът Колбер не е направил всичко, което е можел, а още по-малко — което е искал. Тогава хората не са били достатъчно просветени; същевременно в едно голямо кралство винаги има големи злоупотреби. Непосилните лични данъци, неуеднаквените права, митниците помежду провинциите, които правят всяка част на Франция чужда за съседните, та дори и враждебно настроена, несъответствието на мерките спрямо различните градове и множество други болежки на политическия организъм нямало как да бъдат излекувани.

Най-голямата грешка, за която укоряват министъра, е, че не се е осмелил да подкрепи износа на зърно. Такова отдавна не се изнасяло в чужбина. Зърнопроизводството било занемарено през време на боричканията в правителството на Ришельо; още по-голям упадък настъпил при гражданските сблъсъци по време на Фрондата. През 1661 г. голям глад окончателно съсипал селата, при все че подобна беда винаги може да бъде поправена от природата и от упорит труд. През въпросната злощастна година парижкият парламент издал решение, което по принцип изглеждало справедливо, ала се оказало почти също тъй гибелно поради последствията си, колкото всички решения, взети от тази общност през гражданската война: на търговците било забранено под страх от най-сурови наказания да влизат в каквито и да било съдружия с цел търговия със зърно, както и на всички частни лица — да се запасяват. Мярката, която имала смисъл при краткотрайна криза, постепенно нанесла вреда, обезкуражавайки всички земеделци. А да се отмени подобно решение във време на криза и при всички предразсъдъци означавало да се побуни народът.

Едничка възможност за министъра било да купува скъпо от чужденци същото онова жито, което по-преди французите продавали през плодородните години. Народът бил изхранен, ала това струвало много на държавата; същевременно въведеният от господин Колбер ред във финансите превърнал разхода в незначителна загуба.

Опасенията, да не би да настъпи отново глад затворили пристанищата ни за износа на зърно: поместните интенданти дори се самоизтъквали, като забранявали да се кара жито в съседните провинции; през добрите години зърно се продавало само след прошения до съвета. Тази пагубна администрация сякаш можела да бъде обоснована на предишния опит; целият съвет се страхувал да не би зърнената търговия да наложи отново изкупуване с големи разходи на тъй необходимия хранителен продукт от други нации, ако алчността и непредвидливостта на земеделците ги накара да го разпродадат евтино.

Така орачите, които тогава се покорявали на съвета, се изплашили да не се разорят, продавайки продукт, от който не се надявали да извлекат голяма печалба; земите не се обгрижвали тъй добре, както трябвало. Понеже всички други клонове на администрацията процъфтявали, Колбер не съумял да се справи с недостатъците на тази основополагаща дейност.

Това е единственото петно за неговото министеруване: то е значително, ала е простимо; оттук личи колко мъчително се изкореняват предразсъдъците във френската администрация, колко е трудно да се прави добро — тази грешка, доловена от всички разумни граждани, не била поправена в течение на сто години от нито един министър, та чак до знаменателната 1764 г., когато един по-просветен министерски съвет изкара Франция от дълбока нищета, либерализирайки зърнената търговия с известни рестрикции, подобни на онези, които има в Англия.

За да финансира войните, строежите и удоволствията, Колбер е принуден да възстанови към 1672 г. мерки, които първоначално се е старал да премахне завинаги: браншови данъци, ренти, нови такси, повишаване на обезпеченията; изобщо всичко, което укрепява за известно време държавата, но я обременява за векове.

Сам по себе той не е виновен за тях; от всички инструкции, останали след него, личи как е бил убеден, че богатството на една страна се дължи на многобройността на населението, на земеделието, на индустриалния труд и на търговията; личи, че притежаващият твърде малко частни домени крал, който е само администратор над благата на своите поданици, може да бъде действително богат единствено посредством лесни за получаване и равноправно разпределени данъци.

Той дотам се боял да остави държавата на милостта на посредниците, че скоро след като съдебната камара, контролираща дейността им, основана от него, бива разпусната, вдъхновява решение на съвета, изискващо смъртна присъда за онези, които предлагат авансово пари, дължими от нови налози. С това наказателно решение, което така и не било отпечатано, желаел да стресне предприемчивите финансисти. Скоро обаче бил заставен да разчита на тях, без дори да е отменил решението: кралят го притискал и били необходими незабавно нови средства.

Това изобретение, въведено от Италия във Франция чрез Катерина Медичи, дотам било покварило управлението със зловещата си леснина, че след като било премахнато през славните години на Анри IV, се появило отново през цялото властване на Луи XIII и вгорчило най-вече последния етап от управлението на Луи XIV.

Изобщо Сюли обогатява държавата чрез една мъдра икономика, подкрепян от един и пестелив, и храбър крал, от един крал войник, застанал начело на своята армия, същински баща за своя народ. Колбер подкрепя държавата, крепейки в противоречие разкоша на един склонен към разхищения господар, готов на всичко, за да блесне неговото царуване.

Знае се, че подир смъртта на Колбер, когато кралят си наумява да постави Льопелтие начело на финансите, Льотелие му казва: „Сир, той не става за тази работа.“ Кралят пита: „Защо?“ „Не е достатъчно коравосърдечен“ — отвръща Льотелие. Кралят заявява: „Всъщност аз не искам към народа ми да бъде проявявана суровост.“ Действително новият министър е добър и справедлив. Ала когато през 1688 г. отново се развихря война и е потребно да се издържи срещу Аугсбургската лига, сиреч почти срещу цяла Европа, той бива натоварен с тежест, смятана за твърде голяма и от Колбер; става дума преди всичко за лесната и зловредна мярка да се взимат заеми и да се създават ренти. После се опитват да понамалят разкоша, а в едно кралство, пълно с манифактури, това означава спирачки за индустрията и за потреблението, което е подходящо само за нация, която плаща на чужденци за своя разкош.

Било заповядано всички сребърни мебели, каквито имало тогава в изобилие в домовете на големите сеньори, и които били доказателство за благополучие, да бъдат претопени за монетния двор. Кралят дал личен пример; той се лишил от всички сребърни маси, от свещниците, от големите канапета от масивно сребро и от други мебели, шедьоври на изкусния майстор гравьор Бален, уникален в своята работа, които били изпълнени по рисунки на Льобрен. Те стрували десет милиона, а били претопени в три милиона. Гравираното сребро на частните лица дало още три милиона. Оказали се слаб източник на средства.

После била сторена една от онези огромни грешки, които нашият министерски съвет не допуска сравнително отскоро; теглото на монетите било намалено, леенето не било вече чисто, а екютата били надценени спрямо монетите четвъртинки: станало тъй, че понеже четвъртинките имали по-висока стойност, а екютата по-ниска, четвъртинките изчезнали в чужбина; там ги насекли на екюта, от което се извличала печалба, като се влагали обратно във Франция. Една страна трябва наистина да е много яка, за да провирее, без да бъде погубена, след като тъй често е търпяла подобни сътресения. Още липсвали познания: тогава финансите били също като физиката — наука, основаваща се на догадки. Посредниците все били шарлатани, които мамели правителството; това струвало на държавата осемдесет милиона. Такива празнини се запълват за двайсетина мъчителни години.

И тъй, към 1691–1692 г. държавните финанси били силно разстроени. Онези, които приписвали отслабването на източниците на изобилие на разгърнатите от Луи XIV строежи, изкуства и удоволствия, не знаели, че тъкмо напротив — разходите в полза на индустрията обогатяват държавите. Войните са, които неизбежно водят до опоскване на държавната хазна, освен ако тя бъде запълнена с дан, наложена на победените. Не познавам нация, която след римляните да е забогатяла от своите победи. През шестнайсети век Италия е богата единствено покрай търговията. Холандия не би съществувала дълго, ако само ограбваше богатите испански флотилии и ако далекоиндийските земи не укрепяваха нейната мощ. Англия винаги е ставала по-бедна заради войните, дори когато е унищожавала френските кораби; тя забогатява единствено от търговията. Алжирците, притежаващи всичко на всичко изкараното посредством пиратство, са изключително бедни.

Помежду европейските нации войните подир няколко години носят на победителите почти толкова нещастия, колкото и на победените. Те представляват пропаст, в която потъват всички извори на изобилието. Парите в брой, тази основа на всички блага и на всички беди, които биват изтръгнати мъчително от провинциите, се преливат в ковчежетата на стотици предприемачи, на стотици посредници, които осигуряват ликвидност и с авансите си откупуват правото да ограбват нацията от името на суверена. Тогава частните лица, възприемайки правителството като враг, крият парите си и кралството изнемогва от липса на обращение.

Нито един набързо предписан лек не може да замени твърдата и стабилна организация, която за дълги периоди подсигурява непредвидените разходи. През 1695 г. бива въведен поголовен данък[1]; той бива премахнат покрай Рисвикския мир, после го въвеждат отново. Главният контрольор Поншартрен продава през 1696 г. заповеди за повишаване в благороднически ранг за две хиляди екюта: петстотин частни лица си купуват от тях; ползата обаче е слаба, а срамът — траен. Заставят всички благородници, стари и нови, да регистрират гербовете си и да заплащат разрешението да полагат печат със своя герб върху своите писма. Сделката се осъществявала чрез частни бирници, като те давали аванс върху приходите. Кабинетът прибягвал неизменно само до такива дребни източници в страна, която би могла да предостави и по-големи.

Осмелили се да наложат десятъчен данък[2] едва през 1710 г. Дѐцимата обаче била въведена подир други толкова внушителни данъци и се оказала толкова тежка, че не посмели да я изискват с голяма твърдост. Правителството извлякло от нея по-малко от двайсет и пет милиона годишно при четирийсет франка за марка.

Колбер бил променял слабо номинала на монетите; най-добре е той изобщо да не бъде променян. Среброто и златото, тези обменни ценности, трябва да бъдат неизменни. Той довел номиналната стойност на сребърната марка от двайсет и шест франка — каквато тя била преди него — едва до двайсет и седем и до двайсет и осем; след него, през последните години на Луи XIV деноминацията стигнала до четирийсет идеални ливри: така кралят бил облекчен за малко, ала после бил разорен; вместо цяла сребърна марка му давали едва половината. Оня, който дължал двайсет и шест ливри през 1668 г., давал марка; а през 1710 г., който дължал четирийсет ливри, давал едва ли не същата марка.

Последващите намаления объркали малкото останала търговска дейност толкова, колкото и поскъпването.

Възможност можело да се открие в книжните пари, ала такива трябва да бъдат печатани във времена на изобилие, за да дават опора в злощастни времена.

През 1706 г. министърът Шамияр започва да се разплаща с хартиено-монетни пари, с технически, временни пари; а понеже тези книжни пари не се приемали от кралската хазна, били обезценени още с появата им. Кабинетът бил принуден да взима скъпи заеми и да консумира авансово четири годишни дохода на короната.

Постоянно се сключвали извънредни сделки: измисляли се смехотворни такси, които се откупували от онези, които искали да се отърват от личния данък; личният данък се смятал за просташки във Франция, а хората се раждат суетни, примамката, която ги освобождава от този срам, винаги ги кара да се подлъгват, а значителните отстъпки при тези нови такси приканват те да бъдат откупувани в тежки времена — никой не прави сметка, че те ще бъдат премахнати при малко по-добри времена. Например през 1707 г. се измислят титли за съветници на краля, които да са доставчици и посредници за вината; така били докарани сто и осемдесет хиляди ливри; били въведени почетни длъжности като „кралски писари“, като подделегати на провинциалните интенданти; измислили кралски съветници контрольори по струпването на дървата, полицейски наместници, таксувани дюкяни за бръснар-перукери, контрольори по преснотата на маслото, опитвачи на осоленото масло. Тези измишльотини днес изглеждат смешни, ала тогава работата опирала до плач.

Главният контрольор Демаре, племенник на знаменития Колбер, през 1709 г. заменил Шамияр, ала също не могъл да излекува неизлечимите обществени беди.

Природата се намесила допълнително, освен съдбата, за да опропасти държавата. Суровата зима през 1709 г. принудила краля да върне на народа девет милиона лични данъци, при все че тогава нямал с какво да плаща на войниците си. Дотам липсвали хранителни продукти, че провизиите за армията стрували четирийсет и пет милиона. Разходите през въпросната 1709 г. възлизали на двеста двайсет и един милиона, а обичайните приходи на краля не достигали и до четирийсет и девет. Налагало се държавата да се разори, за да не попадне напълно в ръцете на неприятеля. Бъркотията нараснала дотам и била тъй слабо овладяна, че дълго след мирното споразумение, в началото на 1715 г. кралят бил принуден да се спазари да даде книжни пари в размер на трийсет и два милиона, за да получи осем в звонкови пари. При смъртта си той оставил два милиарда и шестстотин милиона дългове при двайсет и осем ливри за марка — толкова важали тогава звонковите пари; това прави близо четири милиарда и петстотин милиона в наши днешни пари от 1760 г.

Удивително е, но е вярно, че този огромен дълг не би бил невъзможна тежест, ако по онова време бе имало процъфтяваща търговия, установени книжни пари и солидни компании, които да гарантират за тези хартии, както в Швеция, в Англия, във Венеция и в Холандия. Когато една могъща държава е задължена само към себе си, доверието и обращението са достатъчни, за да се извършат разплащанията. Ала тогава Франция в никакъв случай не разполагала с възможности, за да движи една грамадна и сложна машина, чието тегло я смазвало.

През своето управление Луи XIV похарчил осемнайсет милиарда, ако приравним числата към наши дни, това биха били триста и трийсет милиона, като се приспаднат помежду си поскъпванията и поевтиняванията на монетните номинали.

При администрацията на великия Колбер обичайните доходи на короната не са надвишавали сто и седемнайсет милиона, като сребърната марка е била на стойност двайсет и седем, после двайсет и осем ливри. Затова всичко допълнително се дължало на извънредни приходи. Колбер, бидейки абсолютен враг на този пагубен подход, бил принуден да прибегне до него, за да получи бързи резултати. През войната от 1672 г. взел назаем осемстотин милиона по днешния курс. Кралят разполагал с твърде ограничен брой стари домени на короната. Скоро те биват регистрирани като неотчуждими от всички парламенти в кралството — и все пак почти всички биват отчуждени. Доходът на краля днес се съставлява от дохода на поданиците му; става дума за непрестанно обращение на дългове и разклащания. Кралят дължи на гражданите повече номинални милиони годишно под названието общински ренти, отколкото кой да е крал е успявал да получи от домените на короната.

За да си представим невероятното увеличение на такси, дългове, богатства и обращение, както и на бъркотии и мъка, изпитани и във Франция, и в други страни, нека отбележим, че при смъртта на Франсоа I държавата е разчитала на около трийсет хиляди ливри постоянна рента от общината, а понастоящем й дължи над четирийсет и пет милиона.

Онези, които са се опитвали да сравняват доходите на Луи XIV с доходите на Луи XV, са установили, вземайки под внимание само фиксирания и текущ доход, че през 1683 г., когато умира Колбер, Луи XIV е много по-богат с доход от сто и седемнайсет милиона, отколкото наследникът му е през 1730 г. с близо двеста милиона; това действително е така, ако проследим само фиксираните обичайни ренти на короната. При курс двайсет и осем ливри за марка сто и седемнайсетте номинални милиона представляват много по-значителна сума от двеста милиона при курс четирийсет и девет ливри, какъвто е доходът на краля през 1730 г.; при това трябва да броим и приходите, увеличени от заемите, сключени от името на короната. От друга страна, доходът на краля, сиреч държавният доход, е нараснал впоследствие, а разбиранията относно финансите са се развили до такава степен, че през разорителната война от 1741 г. нито за миг не се стига до липса на кредит. Въведени са по модела на англичаните амортизационни фондове; става нужно да се възприеме отчасти тяхната система на финансиране, както и тяхната философия; щом при една държава, която е безусловна монархия, могат да се въведат книжни пари, във висша степен едва ли не удвояващи богатството на Англия, то администрацията на Франция е постигнала най-голямото съвършенство, макар то да граничи със злоупотреба при монархиите[3].

През 1683 г. има около петстотин милиона в сребърни поминали, а през 1730 г. според сегашния начин на разчет те са около милиард и двеста хиляди. Само че при министеруването на кардинал Дьо Фльори поминалите са почти двойни в сравнение с наличността при администрацията на Колбер. Излиза, че Франция е забогатяла едва с около една шеста повече по отношение на паричното обращение подир смъртта на Колбер. Тя е много по-богата на метали като среброто и златото, обработени и използвани за употреба и за разкош: през 1690 г. те са били на стойност, по-малка от четиристотин милиона наши днешни пари, а към 1730 г. наличността им е равностойна на циркулиращите номинални средства. Надали може да стане по-очевидно как търговията, отприщена от Колбер, се е развила, щом затворените заради войните канали биват отпушени. Индустрията е усъвършенствана въпреки емиграцията на толкова майстори, разпръснати от отменянето на Нантския едикт, тя нараства с всеки изминал ден. Нацията се оказва способна на велики дела, дори по-велики, отколкото през времената на Луи XIV, тъй като геният и търговията се засилват, щом бъдат поощрени.

Като наблюдаваме благополучието на частните лица, невероятния брой приятни къщи, издигнати в Париж и в провинциите, множеството екипажи, удобствата, излишествата, наричани лукс, ни се струва, че изобилието е двайсет пъти по-голямо, отколкото навремето: всичко това е въпрос не само на богатство, но най-вече на изобретателни умове. Днес струва почти толкова скъпо да се настани удобно човек, колкото е струвало да се настани зле по времето на Анри IV; едно красиво огледало от нашите манифактури краси домовете ни при доста по-малък разход в сравнение с малките венециански огледалца. Нашите чудесни и красиви платове са по-евтини, отколкото са в чужбина, като вносните не са по-добри.

Действително не среброто и златото създават приятните условия за живот, а геният. Народ, разполагащ единствено с ценни метали, би бил твърде беден; народ, който дори без тези метали би използвал всички земни блага, би бил всъщност по-богат. Франция има това предимство при предостатъчен паричен ресурс в обращение.

Индустрията е усъвършенствана в градовете и се разгръща и по селата. Винаги ще се чуват плачове за съдбата на земеделците; те се чуват в почти всички страни по света; мърморенето почти навсякъде е от страна на богати ленивци, които се стараят да осъждат правителството, а не толкова да оплачат народа. Вярно е, че ако в която и да е страна онези, които прекарват дните си в селски труд, биха имали възможност да издигнат глас, те биха се побунили против изедничеството, отнемащо им част от най-насъщното; те биха възненавидели потребността да плащат налози, които не са постановили сами, да мъкнат държавното бреме, без да се възползват от предимствата на другите граждани. Не е работа на историята да обследва как народът да допринася за цялото, без да бъде тъпкан, да отбележи точната и трудна за изнамиране мярка между изпълнението на законите и злоупотребата с тях, между данъците и обирджийството; историята обаче е длъжна да изтъква, че е невъзможно един град да постигне разцвет, ако околните села не изобилстват с всичко; няма никакво съмнение, че тъкмо селата го изхранват. Във всички градове на Франция редовно се чува как онези, които поради своята принадлежност могат да отправят упреци, роптаят публично срещу всички различни клонове на консумацията, които отнасяме към разкоша. Очевидно е, че храната за този лукс дължим на тежкия труд на земеделците, а този труд струва скъпо.

Посадени са повече лозя и те са по-добре обработвани; произвеждат се нови вина, непознати от по-преди, каквото е шампанското, придава им се цвят, сочност и сила, за да се стигне до бургундското, което се продава в чужбина при голяма печалба; множеството вина доведоха до изобилие от ракии; култивирането на градини, зеленчуци и плодове нарасна чудотворно, търговията на храни с американските колонии се засили: ето че неизменното оплакване на нищетата на селските работници вече няма основание. Впрочем при тези объркани поплаци не се прави разлика между земеделци, фермери и работници: последните живеят само от труда на ръцете си и това е така във всички страни по света, където принудените да живеят, мъчейки се, са многобройни. Няма обаче кралство по света, където земеделецът, фермерът да е тъй добре поставен, както в някои провинции на Франция, и единствено Англия й оспорва първенството в това отношение. Пропорционалният личен данък, заменил произволния в някои провинции, доукрепи богатството на земеделците, притежаващи рала, лозя, градини. Работникът е принуден да се задоволява с малко, за да живее; такава е човешката природа: налага се голям брой хора да бъдат бедни, но не бива те да тънат в пълна нищета.

Средната класа се обогати от индустрията. Министрите и придворните не се радват на старото изобилие, тъй като паричните номинали почти са се удвоили, а възнагражденията и пенсиите са си останали същите и цената на продуктите е вече близо двойна: това се случи в почти всички страни в Европа. Правата, хонорарите си остават навсякъде неизменни; един избирател, получавайки инвеститура над земите си, плаща толкова, колкото предшествениците му са плащали при Карл IV през четиринайсети век; при церемонията на секретаря на императора се дължи едно екю.

Доста по-странно е, че макар всичко — номиналите на монетите, количеството злато и сребро, цената на стоките — да е количествено нараснало, войнишката заплата си остава, каквато е била преди двеста години: на пехотинеца се дават цифром и словом пет су, колкото са се давали при Анри IV. Никой от този огромен брой невежи мъже, които продават тъй евтино живота си, не знае, че както нарастват звонковите пари и както поскъпват стоките, всеки получава с две трети по-малко от войниците на Анри IV. Ако те го знаеха и стигнеха дотам да поискат с две трети по-високо заплащане, би се наложило то да им бъде дадено: така всяка от великите сили в Европа би поддържала с две трети по-слаба армия; същевременно това би ги довело до паритет, който би бил полезен за земеделието и за манифактурите.

Трябва също да отбележим, че тъй като печалбите от търговията са нараснали, а всички големи разходи реално са намалели, при висшето общество вече няма такова изобилие, както някога, а то е по-значително при средните слоеве; тъкмо това довежда до сближаване между хората. По-рано дребните хорица са можели само да служат на видните личности; днес индустрията откри хиляди пътища, каквито не са били познати преди сто години. Тъй или иначе, както и да бъдат организирани финансите на държавата, Франция разполага с неизмеримо съкровище, каквото е трудът на около двайсетте й милиона жители.

[1] В том IV, стр. 136 от „Мемоари на Ментьонон“ четем, че поголовният данък „се оказал същинска благодат за посредниците“. Никога не е имало посредничество при поголовния данък. Казва се, че „парижките лакеи отишли до общината да умоляват да ги обложат с поголовен данък“. Тази смешна измислица се самоопровергава; за слугите винаги са плащали господарите. — Б.а. ↑

[2] Така се наричал налогът, който се събирал при тежки държавни недобори. Той облагал недвижимите имоти и бил равен на една десета от стойността им. — Б.фр.изд. ↑

[3] Абат Дьо Сен Пиер пише в своя „Политически дневник“ по отношение на „системата“, че в Англия и в Холандия хартията не била, колкото са звонковите пари; доказано е обаче, че хартията преобладава силно и съществува само благодарение на доверието. — Б.а. ↑

Глава XXXI.
Относно науките

Този щастлив век, през който се породи революция в човешките умове, сякаш не бе подготвял такава; ако започнем от философията, през времето на Луи XIII ни най-малко не е личало, че тя ще изплува от хаоса, в който е била потопена. Инквизицията в Италия, в Испания и в Португалия обвързва философските заблуждения с религиозните догми; гражданските войни във Франция и разправиите около калвинизма съвсем не са били от полза за човешкия разум, нито пък фанатизмът при Кромуел в Англия. Действително един каноник от Торун[1] обновява древната планетарна система на халдеите, забравена тъй отдавна, ала тази истина бива осъдена от Рим; конгрегацията на светия официй, съставена от седем кардинали, обявява не само за еретично, а и за абсурдно движението на земята, без което няма как да има истинска астрономия; великият Галилей моли на седемдесет години за прошка, задето се е оказал прав, и е изглеждало тъй, сякаш на земята никога няма да се възцари и подобие на истина.

Канцлерът Бейкън е посочил отдалеч пътя, който трябва да се следва; Галилей открива законите за падането на телата; Торичели вече е почти наясно с тежината на въздуха около нас; в Магдебург се правят някои експерименти: покрай тия плахи опити всички школи пребивават в абсурдното, а светът тъне в невежество. Тогава се появява Декарт; той прави обратното на онова, което следва да се върши; вместо да изучава природата, опитва се да я разгадае. Бил е най-великият геометър на своя век; ала геометрията не променя мисленето: мисленето на Декарт е прекалено отдадено на въображението; първенецът сред математиците създава само едни философски романи. Един мъж, който пренебрегва опитите, който никога не цитира Галилей, който желае да гради без градиво, е можел да сътвори само една въображаема постройка.

Романтичният аспект е успешен, малкото истини, примесени към тези нови химери, отначало предизвикват съпротива. И все пак тъкмо малкото истини си пробиват път благодарение на въведения от него метод: преди него в лабиринта не е имало пътеводна нишка, а той поне създава такава, бидейки заблуден. Не е малко да унищожиш химерите на перипатетизма, пък макар и с други химери. Двата призрака се сражават; те падат един подир друг и върху техните останки се въздига разумът. Във Флоренция съществувала академия за експерименти, наречена del Cimento, основана от кардинал Леополдо де Медичи към 1665 г. В родината на изкуствата вече се усещало, че няма как да се проумее огромното здание на природата, освен ако то се изследва късче по късче. Подир Галилей и Торичели тази академия свършва чудесна работа.

Под мрачното управление на Кромуел неколцина английски философи се събират да търсят мирно истините, когато фанатизмът потиска всяка истина. Призован отново на трона на своите деди от покаянието и непостоянството на своята нация, Чарлс II издава патентни писма на тази зараждаща се академия; това обаче е всичко, което дава правителството. Кралското общество, или по-скоро свободното лондонско общество, работи само за едната чест да работи. Покрай него в наши дни излизат наяве откритията за светлината, за принципа на гравитацията, за аберациите на неподвижните звезди, за трансцендентната геометрия, както и стотици други изобретения, заради които този век би могъл да бъде наречен век на англичаните, също както и век на Луи XIV.

Ревнив спрямо тази нова слава, през 1666 г. господин Колбер пожелава французите да я споделят; по молба на неколцина учени увещава Луи XIV да създаде академия на науките. До 1699 г. тя е свободна, също както и Английската, също както и Френската академия. Колбер привлича от Италия Доменико Касини, от Холандия — Хюйгенс и Рьомер от Дания с високи пенсии. Рьомер изчислява скоростта на слънчевите лъчи; Хюйгенс открива пръстена и един от спътниците на Сатурн, а Касини — другите четири. Може да не дължим на Хюйгенс първоизобретението на часовниците с махала, ала нему сме задължени за същинските принципи на регулярността на техните движения — принципи, които той извлича посредством възхитителни геометрични изчисления. Постепенно системите биват отхвърлени и се придобиват познания за всички естества на истинската физика. Хората се дивят на химията, при която не се търси философският камък или изкуството животът да бъде продължен повече, отколкото е допустимо от природата, на астрономията, която не предсказва световните събития, на медицината, която не зависи от фазите на луната. Оказва се, че не гниенето стои в зародиша на животните и на растенията. С опознаването на науката чудесата отпадат: тя бива изучена във всички свои прояви.

Географията търпи едно удивително развитие. Още щом Луи XIV построява Обсерваторията, през 1669 г. прокарва с помощта на Доменико Касини и на Пикар един меридиан. Той е продължен на север през 1683 г. от Лаир; накрая Касини го удължава през 1700 г. до края на Русийон. Това е един великолепен астрономически паметник; само той стига, за да пребъде в паметта този век.

През 1672 г. в Кайен са изпратени физици, за да осъществят полезни наблюдения. Това пътуване е първопроходно по отношение на опознаването на сплескването на земята, доказано впоследствие от великия Нютон; то е и подготовка за други, по-известни пътувания, осъществени през управлението на Луи XV.

През 1700 г. изпращат Турнфор в Леванта: той донася растения, обогатили кралската градина, изоставена преди и добила внушителен вид впоследствие, която днес се радва на любопитството на цяла Европа. Кралската библиотека, и без това грамадна, се обогатява при Луи XIV с над трийсет хиляди тома; примерът сетне е успешно последван и тя съдържа вече над сто и осемдесет хиляди. Той отваря отново школата по право, закрита преди сто години; постановява във всички френски университети да има преподавател по френско право. Като че ли и няма нужда от други — отличните римски закони, обвързани с местните, са достатъчни за законотворчеството на нацията.

По негово време започват да излизат вестници. Знае се, че новопоявилият се през 1665 г. „Научен вестник“ (Journal des Savants) е първият от многото, изобилстващи днес из Европа, в които се прокрадват и доста извращения наред с най-полезни публикации.

Академията по изящна словесност, оформена първоначално през 1663 г. от няколко члена на Френската академия, за да се раздават в памет на потомците медали за съчинения относно делата на Луи XIV, става полезна за хората, когато престава да бъде обвързана единствено с монарха и се заема с вразумителна критика на мнения и факти. Тя осъществява донейде в историята онова, което Академията на науките е правела за физиката; отстранява заблужденията.

Мъдростта и критичността, споделени между людете, неусетно унищожават множество суеверия. Тъкмо затова кралят обявява през 1672 г., че забранява трибуналите да приемат прости обвинения в магьосничество. Това не би било възможно нито при Анри IV, нито при Луи XIII; след 1672 г. още се срещат обвинения в уроки, ала съдиите осъждат обвиняемите единствено заради сквернота и главно за използване на отрова[2]. Обичайно било да изпитват затворниците, като ги потопяват във вода, овързани с въжета: ако изплували, били осъждани. Множество провинциални съдии разпореждали подобни доказателства и те си се практикували дълго от населението. Всеки пастир минавал за магьосник; в градовете се носели амулети и пръстени против уроки; ползата от лесковите триъгълни клонки за откриване на извори, съкровища и крадци изобщо не се оспорвала и все още им се доверяват в доста провинции в Германия. Почти всеки искал да му изготвят хороскоп: непрестанно се говорело за вълшебни тайни; почти всичко се свеждало до илюзии. Учени и магистрати пишели най-сериозно за тези области на познанието: сред авторите имало прослойка от демонографи. Имало си правила как да се разпознават истинските магьосници, истинските обладани от зъл дух, и как да се отличат неистинските; изобщо по онова време от античността били взети само всевъзможни небивалици.

Суеверните представи били тъй дълбоко вкоренени сред хората, че дори през 1680 г. пак имало ужас от минаванията на комети. Някои едва-едва се опитвали да опровергаят тези народни страхове. Жак Бернули, един от най-големите математици в Европа, в отговор на запитване относно комета от страна на хора, доверяващи се на предразсъдъка, заявил, че „косата“ на кометата няма как да бъде знак за божия гняв, понеже косата е вечна; „опашката“ обаче можела да бъде такъв знак: всъщност нито главата, нито опашката са вечни. Наложило се Бейл да напише срещу грубия предразсъдък една прочута книга, която заради напредъка на разума вече не е така пикантна, както навремето.

Не е прието да се смята, че суверените са задължени на философите; и все пак истината е, че философският дух, обзел почти всички съсловия, освен низшите, до голяма степен спомогна да се затвърди правото на суверените. Свади, които навремето биха водили до отлъчвания, до интердикти и схизми, вече не предизвикват такива. Казвало се е, че хората биха били щастливи, ако имат философи за крале, а в действителност е редно да се каже, че кралете са по-щастливи, ако много техни поданици са философи.

Нека признаем, че вразумителният дух, който вече предвожда обучението в големите градове, не успя да спре яростта на фанатиците в Севените, нито да укроти обезумелите прости парижани, скупчени около един гроб в Сен Медар, нито да смекчи злостните и повърхностни разправии между хора, които би следвало да са мъдри: ала преди нашия век тия сблъсъци биха довели до размирици в държавата; чудесата в Сен Медар щяха да бъдат приети на доверие от най-важните граждани; планинският фанатизъм от Севените би се разгорял и в градовете.

Всякакви науки и литературни творби се видяха през този век; толкова писатели разгърнаха зрака пред човешкия разсъдък, че люде, които в други времена биха били почитани като чудотворци, се сляха с тълпата. Тяхната слава е незначителна заради техния брой, а славата на века е още по-голяма.

[1] Коперник. — Б.фр.изд. ↑

[2] През 1609 г. са осъдени шестстотин магьосници само от парламента в Тулуза и повечето биват изгорени. В „Демонопоклонство“ Никола̀ Реми наброява деветстотин присъди за петнайсет години единствено в Лотарингия. Прословутото кюре Луи, изгорено в Екс през 1611 г., дало самопризнания, че е магьосник, и съдиите му повярвали. Срамота е, че отец Льобрен в своя „Трактат за практическите суеверия“ все още се позовава на истински магии; той дори стига дотам да твърди, че „парижкият парламент разпознава магиите“. А греши; парламентът „разпознава сквернотите, уроките, ала не и свръхестествени явления, осъществени от дявола“. Книгата на отец Калме за вампирите и привиденията си е чисто бълнуване, ала то показва до каква степен човешкият разум е склонен към суеверие. — Б.а. ↑

Глава XXXII.
Относно изящните изкуства

Мъдрата философия не даде във Франция такъв голям напредък, какъвто виждаме в Англия и в Германия; Академията на науките оказа услуги на човешкия дух, ала не издигна Франция над другите нации: всички големи изобретения, всички големи истини дойдоха от другаде.

Що се отнася обаче до красноречието, до поезията, до литературата, до нравствените и забавни четива французите се оказаха законодатели на Европа. В Италия вкусът бил изпростял, същинското красноречие не се ценяло никъде, религията се преподавала в катедрите по смехотворен начин, дори съдебните прения звучали зле. Свещеници изпълнявали ролите на Вергилий и на Овидий; адвокати се представяли като свети Августин и свети Йероним. Все още нямало гений, който да придаде на френския език обратите, количествата, особеностите на стила и достойнството. Някои стихове на Малерб едва-едва загатвали, че той притежава склонност към величие и сила — и толкоз. Онези гении, които пишели отлично на латински, като председателя Дьо Ту или като канцлера Дьо Л’Опитал, сякаш не били същите, когато се изразявали на своя език, който не им се удавал. Французите печелели все още само с известно простодушие, достойно представено от хора като Жоенвил, Д’Амио, Маро, Монтен, Рение и „Менипейските сатири“[1]: простодушието се изразявало и в несръчност, и в грубиянщина.

Жан дьо Ленжанд, епископ на Макон, непознат днес, тъй като не дал творбите си за печат, бил първият оратор с истински висок вкус; неговите проповеди и надгробни слова, макар и посмесени с ръжда от онова време, станали образец за оратори, които му подражавали и го надминали. Надгробното слово на херцога на Савоя Карло Емануеле, назован Велики в своята страна, изречено от Ленжанд през 1630 г., бликало от такива образци на красноречие, че много по-късно Флешие взел цялото й начало, както и съдържанието и множество значителни пасажи, за да украси прословутото си надгробно слово за виконт Дьо Тюрен[2].

По онова време Балзак давал доста проза, и то приятна: истината е, че писмата му са си едни помпозни призиви. Той пише до първия кардинал Дьо Рец: „Приехте кралски скиптър и ливрея от рози.“ От Рим пише до Боа-Робер, упоменавайки течните благоухания: „Спасявам се с плуване сред парфюми в моята стая.“ С тези подробности гъделичкал слуха. Красноречието до такава степен впечатлява хората, че през неговото време се възхищавали от Балзак, задето е открил подобна мъничка, но непозната и необходима изкусност, състояща се в хармоничния подбор на думите, понякога дори съвсем неуместен.

Воатюр създава идеи за лековато изящество посредством този епистоларен стил, който не спада към високия, тъй като борави предимно с шеги. Двата му тома писма са си чиста палячовщина, нито едно не е поучително, нито едно не иде право от сърцето, те не обрисуват нравите на епохата и характерите на хората; това е злоупотреба, а не употреба на духа.

Езикът започва да се изчиства и да придобива постоянни форми: това се дължи на Френската академия и главно на Вожла. Преводът му на Квинт Курций, излязъл през 1646 г., бил първата добра книга, написана чисто, в нея има твърде малко остарели изрази и обрати на речта.

Оливие Патрю го следва, той също допринася много за чистотата и изправянето на езика; макар да не е смятан за значителен адвокат, нему дължим подредеността, яснотата, благоприличието и изяществото на речите: преди него тези достойнства абсолютно липсват в правната реч.

Едно от произведенията, допринесли най-много за оформянето на вкус в нацията, както и въвели един дух на точност и прецизност на израза, бил малкият сборник „Максими“ на Франсоа, херцог Дьо Ларошфуко. При все че в тази книга има една-единствена истина, а тя е, че „самолюбието движи всичко“, тази мисъл е представена по толкова различни начини, че почти винаги звучи пикантно: това е не толкова книга, колкото материал за разкрасяването на книга. Сборничето се четяло настървено; то приучило хората към мислене, към сбиване на мислите в една жива, прецизна и деликатна образност: това било достойнство, непознато дотогава в Европа, откакто настъпил ренесансът в литературата.

Ала първата гениална книга в проза бил сборникът „Провинциални писма“[3] от 1654 г. В него присъстват всички видове красноречие: няма и една дума, която от сто години да е овехтяла покрай промяната, която често засяга живите езици. Това произведение се вписва в епохата на фиксирането на езика. Епископът на Люсон, син на известния Бюси, ми е казвал, че когато попитал господин Дьо Мо коя творба би желал да е създал, без да брои своите, Босюе му отговорил: „Провинциални писма.“ Те доста губят от своята пикантност след премахването на йезуитството и пренебрежението, възникнало около темите на споровете с йезуитите[4].

Добрият вкус присъства в цялата книга отначало докрай, живостта на последните писма и този добър вкус отначало не изправят разпуснатия, оплетен, неправилен и зле скърпен стил, който отдавна бил характерен за почти всички писатели, проповедници и адвокати.

Един от първите, излял от амвона неизменно красноречие и разум, бил отец Бурдалу от около 1668 г.: това била нова светлина. Подир него и други църковни оратори като отец Масийон, епископ на Клермон, разгръщат в своите речи изящество, по-тънки и по-проникновени краски относно нравите на тоя век, ала той никога няма да бъде забравен. В неговия стил, който е по-скоро остър, отколкото цветист, без никаква образност в изразяването, личи стремеж да се убеждава, а не да се трогват хората, и той никога не се старае да се хареса.

Може би било желателно покрай премахването на лошия вкус, който е принизявал словата от амвона, да се премахне също и обичаят проповедта да взима за повод цитат от Божието слово. Действително при дългото обговаряне на цитат от един-два реда е и уморително човек да настройва цялото си словесно построение върху този цитат — подобна работа изглежда твърде недостойна за сериозността на пастирството. Текстчето се превръща в нещо като девиз или дори загадка, разгърната впоследствие в речта. При гърците и при римляните не е имало такива неща; те започват при упадъка в писмовността и времето им отсъжда дълговечност.

Навикът да се разделят неизменно в две или три подточки неща, които, като морала, не допускат подобно подразделяне или биха изисквали нещо повече, каквито са противоречията, представлява един все още тягостен обичай, който бива заварен от отец Бурдалу и на който той се подчинява.

Бил е предшестван от Босюе, впоследствие епископ на Мо. Този човек, станал велика личност, в късната си младост е бил сгоден за госпожица Девийо, забележителна девойка. Твърде ранните му богословски дарби и тъй характерното за тях красноречие накарало неговите близки и приятели да му внушат да се отдаде всецяло на Църквата; дори самата госпожица Девийо го увещавала, предпочитайки за него славния сан пред щастието да живее с него. Той бил проповядвал твърде млад пред краля и кралицата майка, през 1662 г., дълго преди отец Бурдалу да бъде познат. Словата му, съчетани с благородна и трогателна деятелност, за пръв път довели до възвишени чувства двора и имали такъв огромен успех, че кралят разпоредил да напишат от негово име писмо до баща му, интендант на Соасон, за да го поздрави, задето има такъв син[5].

Когато обаче се появява Бурдалу, Босюе вече не бива възприеман като най-умелия проповедник. В надгробните слова, образци на изящна словесност, били започнали да се влагат въображение и величавост, доближаващи ги до поезията, от която е редно, макар и дискретно, да се взима по нещичко, ако искаме да постигнем възвишеност. Надгробното слово за кралицата майка, което произнесъл през 1667 г., го довело до епископското място в Кондом; ала това слово все още не го разкривало напълно и не било отпечатано, също както и проповедите му. Надгробната почит, която той отдава през 1669 г. на кралицата на Англия, вдовица на Чарлс I, се оказала шедьовър във всяко едно отношение. Разгръщането на тези образци на красноречието става завладяващо в зависимост от нещастията, изпитани от мъртвеца: в известен смисъл това е като в трагедиите, където ужасните беди на главните действащи лица са най-интересни. Похвалното траурно слово за Нейно Величество, отишла си от този свят в цветуща възраст и издъхнала в обятията му, имало великия и рядък успех да накара двора да пролее сълзи. Той бил принуден да замлъкне подир думите: „О, пагубна нощ! Злокобна нощ! Ето че като гръм от ясно небе отекна смайващата вест: Нейно Величество умира! Нейно Величество е мъртва!“ и пр. Аудиторията се разридала, а гласът на оратора пресекнал и преминал във въздишки и хлипания.

Единствено французите имат успех в подобно красноречие. Същият човек[6] подир известно време изобретява и друго, което би могло да има успех единствено от неговите ръце, той вписва религиозното ораторско изкуство в историята, която би трябвало да го отрича. Неговият „Курс по всеобща история“, съчинен за възпитанието на дофина, няма нито образци, нито имитации. Възприетата система да се съчетава еврейската хронология с епохите на другите нации набира възмутен отзвук сред учените, ала стилът му има само възхитени читатели. Будело почуда с каква могъща сила били описани нравите, управлението, нарастването и рухването на великите империи, както и с какви бързи, ясни и енергични щрихи обрисувал и съдел нациите.

Почти всички произведения, сътворени през този век, спадали към жанр, непознат в античността; и „Телемах“ е сред тях. Фенелон, ученикът и приятел на Босюе, станал впоследствие неволно негов съперник и враг, създава тази уникална книга, едновременно роман и поема, и то в ритмувана проза, без римотворчество. Изглежда се е стремял да сътвори романа в стила, в който господин Дьо Мо описва историята, като му придава непознати преди достойнства и очарование, а най-вече извлича от въображаемите обрати морал, полезен за човешкия род — един морал, напълно пренебрегван в почти всички измислени сюжетни построения. Смятало се, че е съставил тази книга, за да има теми при възпитанието на херцога на Бургундия и на другите кралски деца, чиито наставник бил, също както Босюе пише „Всеобщата история“ за поука на престолонаследника; ала неговият племенник маркиз Дьо Фенелон, приемникът на добронравието на този известен човек, който бе убит в битката при Року, ме убеждаваше в обратното. Действително не би било много уместно любовта на Калипсо и Евхарист да бъде сред първите уроци, преподавани от един духовник на кралските деца.

Той създава това произведение, когато се е оттеглил в своето архиепископство в Камбре. Отдаден на прочитането на древните автори и роден с живо и нежно въображение, той си изработва характерен единствено за него стил, извиращ в словесно изобилие. Гледал съм оригиналния му ръкопис: няма и десет задрасквания — той го съставя за три месеца през време на злощастните си дрязги с квиетизма, без да подозира доколко развлечението надхвърля заетостта му. Твърди се, че един слуга откраднал копие от текста и го дал за печат: ако това е така, то архиепископът на Камбре дължи на тази простъпка цялата си европейска слава; дължи й обаче и вечната неприязън от страна на двора. Някои приемат „Телемах“ за непряка критика на управлението на Луи XIV. Сезострий, който триумфира сред разкош, Идоменей, който създава лукс в Саленто, а забравя най-важното, се възприемат като изображения на краля, при все че е възможно човек да разполага с излишества единствено ако има свръхколичества на изкуствата от първа необходимост. В очите на недоволните маркиз Дьо Лувоа е представен под името Протесилай — празноглав, суров, надменен, враг на добрите пълководци, които служат на държавата, а не на министъра.

Съюзниците, които през войната от 1688 г. се обединяват срещу Луи XIV и впоследствие разтърсват трона му през войната от 1701 г., с радост го разпознават в същия тоя Идоменей, чието високомерие възмущава всички негови съседи. Тези намеци правят дълбоко впечатление, още повече поради приятния стил, който нежно наставлява към умереност и съгласие. Чужденците, та и французите, изтощени от толкова войни, съзират с хитроумна утеха сатира в книгата, целяща единствено наставление към добродетел. Преизданията нямат чет, виждал съм четиринайсет на английски език. Вярно е, че подир смъртта на тъй плашилия и будил зависти монарх, уважаван от всички и ненавиждан от някои, когато човешкото хитроумие престава да търси облекчение в предполагаемите намеци, които са критикували неговото поведение, ценителите със строг вкус се отнасят пренебрежително към „Телемах“: укоряват дългите пасажи, подробностите, несвързаните помежду си приключения, прекомерно повтаряните и едностранчиви описания на живота сред природата, ала на тази книга неизменно се гледа като на един красив паметник на един цветущ век.

Към уникалните произведения спада и „Характери“ на Лабрюйер: при древните няма образци за подобни произведения, както и за „Телемах“. Бързият, сбит, стегнат изказ, пикантните изрази и една нова употреба на езика, която обаче спазва правилата, смайва публиката, а безбройните намеци й осигуряват успех. Когато Лабрюйер показва ръкописа си на господин Дьо Малзьо, той му казва: „Ще привлечете много читатели и ще си спечелите много врагове.“ Книгата е забравена от хората, когато цяло едно поколение, нападнато в творбата, си отива; има обаче такива обрати във времето и в местата, поради които можем да смятаме, че тя ще бъде запаметена. „Телемах“ поражда подражания; „Характери“ на Лабрюйер пораждат много повече такива. По-лесно е да правим къси описания на онова, което ни прави впечатление, отколкото да се напише дълго въображаемо произведение, така че едновременно да ни допада и да ни възпитава.

Тънкото изкуство да се влага изящество дори във философията представлява новост и в книгата „Светове“; този пример обаче е опасен, тъй като същинското украшение на философията са редът, яснотата и най-вече истината. Онова, което пречи подобно хитроумно произведение да се озове благодарение на потомците сред нашите класически четива, е, че то отчасти се основава върху химерата на Декарт за цикличните движения.

Към новостите следва да добавим и предложения от Бейл „Вразумителен речник“: това е първото такова произведение, от което можем да се научим да мислим. Трябва да предоставим съдбата на обикновените писания на статиите в този сборник, съдържащи незначителни факти, недостойни както за Бейл, така и за сериозния читател и за потомците. Впрочем, включвайки тук Бейл сред авторите, направили чест на века на Луи XIV, при все че той забягва в Холандия, аз се позовавам на присъдата на парламента на Тулуза, който призна завещанието му за валидно във Франция, независимо от цялата строгост на законите, където се казва изрично: „на подобен човек не може да се гледа като на чужденец.“

Няма да изброяваме тук безкрайните добри книги, изникнали през този век; спираме се само на най-бележитите или нови продукти на гения, които са характерни за него и го отличават от другите векове. Например красноречието на Босюе и на Бурдалу не е било и не може да бъде подобно на проявеното от Цицерон; става дума за нов жанр, за нови заслуги. Ако има нещо, доближаващо се до оставеното от римския оратор, това са трите доклада на Пелисон до Фуке: те са в същия жанр като множество речи на Цицерон — смесица между правна материя и държавно устройство, оповестена солидно с ненатрапчива изкусност и украсена с трогателно красноречие.

Ние сме имали историци, ала не и такива като Тит Ливий. Стилът на „Венецианският заговор“ е сравним с този на Салустий. Личи как абат Дьо Сен Реал го е приел за образец и може би дори го е надминал. Всички други съчинения, които споменахме, като че ли са съвсем новаторски: тъкмо това най-вече отличава великолепната епоха; според учени и коментатори шестнайсети и седемнайсети век са дали много, ала същинският гений не се е разгърнал в нито една област.

Кой би повярвал, че всички тия добри творби в проза никога не биха съществували, ако не са били предшествани от поезията? А тъкмо това повествуват съдбините на човечеството във всяка нация: стиховете навсякъде си остават първите деца на гения и първомайстори на красноречието.

Народите представляват същото, каквото е всеки отделен човек. Платон и Цицерон първоначално са писали стихове. Все още не е можело да се цитира нито един благороден и възвишен пасаж от френската проза, а са се знаели наизуст малкото прекрасни станси на Малерб; и като че ли без Пиер Корней геният на прозаиците е нямало да се разгърне.

Този човек е още по-възхитителен, понеже е разполагал само с много лоши образци, когато започва да пише трагедии. Правилният път е бил скрит допълнително за него, тъй като тези лоши образци са били уважавани; а повод за пълна липса на желание е било, че те са били подкрепяни от кардинал Дьо Ришельо, закрилника на хората на изкуството, ала не и на добрия вкус. Той е награждавал презрени писарушки, които винаги пълзят; с височайша воля, подобаваща за други цели, се е стремял да принизява онези, у които не без разочарование е долавял истинския гений и които рядко се поддават на зависимост. Голяма рядкост е могъщият човек, бидейки сам творец, да закриля истински добрите творци.

Корней е трябвало да се сражава със своя век, със своите съперници и с кардинал Дьо Ришельо. Няма тук да повтарям какво се е казвало за „Сид“; ще отбележа само, че при уместните решения, взети помежду Корней и Скюдери, Академията се отнася твърде ласкаво към кардинал Дьо Ришельо, отричайки любовта на Химена. Да обичаш убиеца на баща си и да се стремиш към отмъщение за това убийство е нещо възхитително. Да се отречеш от любовта си би представлявало пълен провал за трагедийното изкуство, което се състои главно в сърдечните борби: ала по онова време изкуството е било непонятно за всеки, освен за автора.

„Сид“ не е била единственото произведение на Корней, което кардинал Дьо Ришельо се е стремил да принизи: от абат Д’Обиняк научаваме, че министърът е бил и против „Полиевкт“.

В крайна сметка „Сид“ е силно разкрасена имитация на Гийем де Кастро и на много места си представлява превод[7].

Последвалата я трагедия „Цина“ е уникална. Познавах бивш слуга на рода Конде, който твърдеше, че на двайсетгодишна възраст, при първото представление на „Цина“ великият Кондре заридал със сълзи при словата на Август:

За себе си съм вожд и вожд съм за света;

и искам, и ще съм. О, векове, дух вреден!

Навеки запомни прекрасната победа.

Забравям в този миг безумния си гняв,

пробудил се у мен от твоя подъл нрав:

другари да сме, Цина, е зовът ми днес.

Това са били сълзи на герой. Разплакването на великия Конде от великия Корней е миг, съхранен от историята на човешкия дух.

Безбройните недостойни за него пиеси, които нахвърля година подир година, не пречат нацията да го приема като велик мъж, както значителните грехове на Омир не са му пречили да бъде възвишен. Това е предимството на истинския гений и най-вече на гения, разкрит в началото на една кариера — да допуска големи грехове безнаказано.

Корней се създава сам, Расин обаче се изгражда под въздействието на Луи XIV, на Колбер, на Софокъл и на Еврипид. Одата, която съставя на осемнайсет години за сватбата на краля, му донася неочаквано дарение и го насочва окончателно към поезията. Славата му расте всекидневно, докато славата на произведенията на Корней е понамаляла. Причината е, че Расин във всички свои творби след „Александър“ си остава винаги изящен, точен, правдив, че се обръща към сърцата, докато съперникът му често не спазва тези правила. Расин надминава значително гърците и Корней в разбирането на страстите и извежда нежната хармония на поезията, както и изяществото на слога, до най-висшата точка, където те могат да достигнат. Тези мъже са учили нацията да мисли, да усеща и да се изразява. Слушателите им, наставлявани единствено от тях, най-сетне се превръщат в строги съдници на самите люде, които са ги просветили.

По времето на кардинал Дьо Ришельо твърде малко хора във Франция са способни да различат недостатъците на „Сид“; през 1702 г., когато сценичният шедьовър „Аталия“ бива представен у госпожа херцогинята на Бургундия, придворните смятат, че ще бъде достатъчно да я охулят. Времето отмъщава от името на автора; ала великият човек умира, без да се наслади на успеха на най-възхитителната си творба. Доста хора винаги се стараят да не отдават справедливост на Расин. Госпожа Дьо Севине, най-значителната представителка на епистоларния стил през своя век, а най-вече умееща да подмята щуротии изящно, все смята, че „Расин няма да стигне доникъде“. Преценката й е също като за кафето, за което казва: „скоро ще опротивее“. Необходимо е време за иззиждането на славата.

Забележителната съдба на този век прави Молиер съвременник на Корней и на Расин. Не е вярно, че когато Молиер се появява, театърът е бил напълно лишен от добри комедии; самият Корней създава „Лъжецът“, изпълнена с характери и обрати, взета от испанския театър, също както и „Сид“; Молиер още е публикувал само два от шедьоврите си, когато публиката разполага със „Майка кокетка“ на Кинд, пиеса, изградена и с характери, и с интрига, та дори и с образцова интрига: тя е от 1664 г.; това е първата комедия, обрисуваща онези, които биват наричани „маркизите“. Повечето големи сеньори от двора на Луи XIV са се стремели да подражават външно на величието, на блясъка и на достойнството на своя господар: онези от по-низшите слоеве са подражавали на надменността на първите; имало е и такива, и то много, които са придавали на важниченето и стремежите, наложени от обстоятелствата, характер, водещ ги до пълна смехотворност.

Това отрицателно явление трае дълго. Молиер често го напада; той допринася за изчезването от взора на публиката на важничещите подчинени, на приумиците на превзетите дами, на педантизма на образованите жени, както и на магистратския, на латинския на лекарите. Ако можехме да си го позволим, бихме казали, че Молиер е законодател на светското благоприличие. Говоря тук за услугата, която е направил на своя век; останалите му достойнства са известни.

Прекрасно е бъдните времена да вникнат в онова достойно за внимание време, когато героите на Корней и на Расин, образите на Молиер, симфониите на Дюли, все нови за нацията, и (нали става дума единствено за изкуствата) гласовете на хора като Босюе и Бурдалу са били възприемани от Луи XIV, от Нейно Величество, тъй известна с вкуса си, от Конде, от Тюрен, от Колбер и от безбройните бележити личности, които са се проявявали. Няма скоро да се случи нещо подобно: да си представим как Ларошфуко, авторът на „Максимите“, излиза подир разговор с Паскал и Арно и отива да гледа представление по Корней.

Депрео̀ се издига до подобни велики хора не толкова с първите си сатири, тъй като взорът на потомците няма да се задържи върху парижките неприятности и имената на Касен и на Котен; той обаче наставлява въпросните потомци с прекрасните си „Послания“, а най-вече със своето „Поетическо изкуство“, от което Корней би могъл доста да научи.

Лафонтен, макар и с не тъй изискан стил, макар и не с такъв точен изказ, ала неподражаем в простодушието и изяществото, характерни за него, със съвсем простички творби почти се нарежда сред тези възхитителни люде.

Следвайки нов жанр, не лесен, макар и привидно лек, Кино̀ заслужава място сред знаменитите си съвременници. Знаем колко несправедливо Боало се опитва да го охули. Боало не се е трогвал от изяществото и цял живот се стреми да унизи човек, познат единствено покрай него. Същинското признание за поета е стиховете му да бъдат запомнени, а цели сцени на Кино̀ се знаят наизуст; това е предимство, каквото не би имала нито една италианска опера. Френската музика си остава простичка, което вече не се нрави на нито една нация; ала простичката и прекрасна природа, тъй очарователно и често обрисувана от Кино̀, допада все още из цяла Европа на онези, които знаят нашия език и имат изискан вкус. Ако в античността имаше поеми като „Армида“ или „Атида“ колко ли биха били превъзнасяни! Ала Кинд е съвременен автор.

Всички тия велики мъже биват познати на Луи XIV и закриляни от него, като изключим Лафонтен. Изключителната му простота, достигаща едва ли не до саможертва, го откъсва от двора, към който той не се е стремил; херцогът на Бургундия обаче го приема и той бива облагодетелстван на стари години от принца. Независимо от гения си той е бил простичък почти като героите в своите басни. Един свещеник на кралска служба на име Пуже изтъква като свое достойнство, че се е отнесъл към този съвсем обикновен човечец почти, все едно че става дума за Бренвилие или за вещицата Воазен. Неговите приказки напомнят за Поджо, за Ариосто и за кралицата на Навара. Сладострастието може да е опасно, ала това не се дължи на шегите. Бихме могли да отнесем към Лафонтен очарователната му басня „За болните от чума животни“, които се обвинявали в грехове: всичко е простено на лъвовете, на вълците и на мечките, а едно невинно създание бива обвинено в безпътство, задето е хрупало тревица.

В школата на тези гении, които ще даряват бъдните векове с наслада и просвета, се отглеждат значителен брой чудесни умове, на които дължим куп дребни изящни произведения, забавни за почтените хора, тъй както сме имали множество изискани художници, които не поставяме наред с Пусен, Льосюйор, Льобрен, Льомоан и Ван Лоо.

Впрочем към края на управлението на Луи XIV двама души се открояват сред редица посредствени дарования и се сдобиват с голяма слава: единият е Ламо̀т Уда̀р, мъж с не толкова възвишен, колкото разумен и разгърнат ум, деликатен и методичен прозаик, комуто обаче често липсва яркост и изящество в поезията, та дори и точност, която следва да бъде жертвана само в името на възвишеното. Отначало той създава не толкова красиви оди, колкото красиви станси: скоро талантът му запада; и все пак немалко добри неща от него си остават в различни жанрове, така че никога той няма да бъде смятан за пренебрежим автор. Той доказва как в умението да се пише човек може да бъде някой и на второ равнище.

Другият е Русо, който при не тъй жив дух, по-малко изтънченост и лекота, отколкото са те у Ламот, проявява повече талант по отношение на стиха. Той пише оди след Ламот, ала те са по-красиви, по-разнообразни, по-изпълнени с картини. В псалмите си се доближава до умилението и хармонията, които личат в песнопенията на Расин. Епиграмите му са по-добре обработени, отколкото епиграмите на Маро̀. Не тъй значими са постиженията му в оперите, които изискват чувствителност, и в комедиите, за които е потребно веселие, както и в моралните послания, нуждаещи се от правдивост; всичко това липсва при него: затова и той се проваля в тези чужди нему жанрове.

Той би замърсил френския език, ако стилът на Маро̀, използван в сериозните му произведения, бе създал подражатели; за щастие тази смесица на чистотата в нашия език с грубостта, с каквато се е говорило на него преди двеста години, си остана само мимолетна мода. Някои негови послания представляват малко насилени имитации на Депрео и не се основават върху ясни идеи и признати истини: единствено правдивостта си струва.

В чужбина той пропада; може би възрастта и бедите отслабват гения му или пък единственото му достойнство е добрият подбор на думите и обратите на речта — а това е необходимо достойнство, по-рядко срещано, отколкото се смята, — тъй или иначе не успява да се домогне до нещо повече. Далеч от отечеството си би могъл да причисли към своите нещастия, че му липсват и строги критици.

Безкрайните му беди се дължат на несъкрушимото самолюбие, примесващо се с ревност и свадливост. Примерът му следва да бъде значим урок за всеки талантлив човек; тук обаче го разглеждаме единствено като писател, дал немалко на печатното слово.

Подир тези знаменити творци не са се появявали големи гении; през времената на смъртта на Луи XIV природата сякаш си отпочива.

В началото на века пътят е бил труден, тъй като никой не е тръгвал по него: днес той е такъв, защото е утъпкан. Великите хора на миналия век ни научават да мислим и да говорим; те ни казват, които не сме знаели. Последвалите ги могат само да преповтарят неща, които вече знаем. Пък и настъпва нещо като пресищане покрай толкова много шедьоври.

И тъй, векът на Луи XIV във всяко едно отношение наподобява вековете на Лъв X, на Август и на Александър. Земите, дали в тези епохални времена толкова плодове на гения, дълго са били подготвяни преди това. Напразно се търси в нравствените основания и във физическите особености причината за това закъсняло изобилие, последвано от продължителна засуха: същинската причина е, че при народите, притежаващи изящни изкуства, са потребни много години, за да се изчистят езикът и вкусът. Когато първите стъпки бъдат направени, извират гении; съревнованието, публичният отзвук за тези нови усилия пробуждат всички таланти; всеки творец улавя в своя жанр естествената за него красота.

Ако някой задълбочи теорията на изкуствата, произтичащи единствено от гения, и самият той притежава гений, следва да знае, че първичната красота, великите естествени щрихи, характеризиращи тези изкуства и подобаващи на нацията, за която се работи, са малобройни. Темите и украсите, подобаващи за темите, имат много по-тесни граници, отколкото се смята. Абат Дюбос, един твърде разумен човек, пише в своя „Трактат върху поезията и живописта“ към 1714 г., че по негово мнение в цялата история на Франция единственият сюжет, достоен за епическа поема, е победата над Лигата на Анри Велики: той би трябвало да добави, че украсите за епопеите, подхождащи на гърците, на римляните и на италианците от петнайсети и от шестнайсети век, не подобават на французите; вече ги няма множеството богове, оракулите, несломимите герои, чудовищата, магиите, метаморфозите, романтичните приключения и красотите на една епическа поема биха били твърде тясноскроени. Така че ако изобщо някой творец съумее да се удържи в рамките на красотите, подобаващи на времето, на темата и на нацията, и изпълни предложеното, онези след него ще открият, че пътят е задръстен.

Същото е и при трагедиите; не можем да смятаме, че великите трагични страсти и великите чувства могат да се менят до безкрайност по нов и вълнуващ начин: всичко си има граници.

Такива има и високата комедия. Човешката природа наброява не повече от дузина действително комични и белязани от мощни щрихи характери. Поради липсата на гений абат Дюбос смята, че гениалните люде могат да открият още множество нови характери — би трябвало обаче да ги очакваме от природата. Той предполага, че дребните разлики между човешките характери могат да бъдат също тъй успешно манипулирани, както великите теми. Действително нюансите са безброй, ала ярките багри са малобройни; а тъкмо тези основни цветове неизбежно биват използвани от всеки голям творец.

Такъв е случаят и с красноречието от амвона, особено при надгробните слова. След като веднъж нравствените истини бъдат красноречиво обрисувани заедно с картините на беди и човешки слабости, на суетата на величието, на поразите на смъртта, и то от умела ръка, всичко става привично: човек е принуден да подражава или да се лута. Лафонтен създава достатъчно басни и каквото и да добавим, се свежда до подобни поуки, та дори и до подобни приключения. Затова геният може да трае един век, а след това запада.

Жанровете, чиито теми се обновяват непрестанно, каквито са историята, наблюденията в областта на физиката, за които са потребни единствено работа, преценка и здрав разум, по-лесно могат да бъдат поддържани; също и творбите, дело на човешките ръце, като живописта, скулптурата, могат да не западнат, ако управляващите съумеят като Луи XIV да дават работа само на истински творци — в живописта и в скулптурата може стотици пъти да се следват едни и същи теми; все тъй бива рисувано светото семейство, макар Рафаело да е разгърнал в тази тема цялата възвишеност на своето изкуство; никой обаче не би могъл да си позволи да разкаже отново „Цина“, „Андромаха“, „Поетическото изкуство“, „Тартюф“.

Струва си да отбележим също, че понеже миналият век е възпитал сегашния, е станало лесно да се пишат посредствени неща, наводнени сме от повърхностни книги и — а това е още по-лошо — от ненужни сериозни книги; и все пак сред множеството посредствени писания, нещо неизбежно в един огромен, богат и ленив град, където част от гражданите непрекъснато се стреми да забавлява другата част, от време на време се появяват чудесни съчинения в областта на историята, на мисленето или на тази лека литература, която отморява всеки ум.

Сред всички нации френската е дала най-много такива произведения. Нейният език стана европейският език: за това способства всичко; великите автори от века на Луи XIV и последвалите ги; калвинистките пастори бежанци, пренесли красноречието и методичността в чужди страни; особено Бейл, който, пишейки в Холандия, бива четен от всички нации; Рапѐн дьо Тоара̀, създал на френски единствената добра история на Англия; Сент Еврьомон, с когото целият лондонски двор се е стремил да общува; херцогиня Мазарини, на която всички се стараели да се харесат; госпожа Д’Олбрьоз, станала херцогиня Фон Цел, пренесла изяществото на своето отечество в Германия. Общественият дух е естествена придобивка на французите; той е заслуга и удоволствие, от което изпитват потребност и другите народи. Френският език измежду всички други езици изразява с най-голяма лекота, чистота и деликатност всички теми, за които разговарят почтените хора; така той способства в цяла Европа да се разпространи едно от големите житейски удоволствия.

[1] Колективна творба, политически памфлет в полза на каузата на Анри IV. — Б.пр. ↑

[2] Тук Волтер допуска грешки. Въпросното надгробно слово не е произнесено през 1630, а през 1637 г.; херцогът на Савоя не е Карло Емануеле, а Виторио Амедео. При това Флешие не заимства цялото встъпление и значителни пасажи, а само три пасажа, съставляващи всичко на всичко две страници. — Б.фр.изд. ↑

[3] На Блез Паскал. Цялото заглавие е „Писма, писани до един провинциалист от един негов приятел по въпроса за сегашните прения в Сорбоната“. Съдържа ирония спрямо йезуитите от янсенистка позиция. — Б.пр. ↑

[4] Между 1759 и 1773 г. се развива процес в Западна Европа, при който йезуитският орден постепенно бива премахнат там. Възстановен е през 1814 г. от папа Пий VII (1742–1823). — Б.пр. ↑

[5] Босюе проповядва срещу Бъдни вечер през 1661 г.; баща му живее и умира като съветник на парламента в Мец. Интендант на Соасон по-късно става един брат на епископа на Мо. — Б.фр.изд. ↑

[6] Босюе. — Б.пр. ↑

[7] Върху сюжета са били създадени две испански трагедии: „Сид“ на Гийем де Кастро и el Honrador de su padre на Хуан Батиста Диаманте. Корней имитира сцени и на Диаманте, и на Кастро. — Б.фр.изд. ↑

Глава XXXIII.
Продължение относно изкуствата

Колкото до изкуствата, независещи единствено от духа, каквито са музиката, живописта, скулптурата и архитектурата, те са имали съвсем слаба изява във Франция преди времето, което назоваваме век на Луи XIV. Музиката била в зародиш: тук-там по някоя тъжна песничка, пиеси за цигулка, китара и теорба, при това повечето съчинени в Испания — само това се е знаело. Люли удивлява със своя вкус и с умението си. Той пръв във Франция пише басови партии, съпровождаща музика и фуги. Отначало се затруднявали при изпълнението на неговите композиции, които днес ни се струват тъй прости и естествени. В наши дни стотици хора разбират от музика, а при Луи XIII са били единици; изкуството се е развило в съответствие със средата. Няма голям град без публични концерти, а навремето в Париж не е имало такива: единствената музика във Франция се е състояла от двайсет и четирите кралски цигулки.

Познанията в областта на музиката и на изкуствата, свързани с нея, до такава степен са се разгърнали, че в края на управлението на Луи XIV е измислено дори как да се нотират танците; затова днес съвсем уместно е да се каже, че танцът е отворена книга.

Имали сме велики архитекти по времето на регентството на Мария Медичи. Тя поръчва построяването на Люксембургския дворец в тоскански стил, за да почете собствената си страна и да украси нашата. Същият Дьо Брос, от когото е портата „Сен Жерве“, изгражда двореца за тази кралица, която така и не доживява да го обитава. При все че кардинал Дьо Ришельо е със същия усет за величие, той изобщо няма нейния вкус. Доказателство е дворецът „Кардинал“, или днешният „Пале Роаял“. Хранили сме велики надежди, гледайки красивата фасада на Лувъра, която кара всички да желаят завършването на този дворец. Много граждани строят възхитителни сгради, ала по-скоро впечатляващи като интериор, отколкото като външност, що се отнася до същинския вкус, които задоволяват жаждата за разкош на частните лица, без да красят града.

Колбер, меценатът на всички изкуства, основава академия по архитектура през 1671 г. Не е достатъчно да се роди Витрувий, необходим е и Август, за да го наеме.

Необходимо е и поместните магистрати да бъдат амбициозни и да притежават вкус. Ако имаше двама-трима изборни представители на търговците като председателя Тюрго, никой нямаше да укорява парижката община за зле построеното и зле разположено кметство, за малкия, нехармоничен площад, известен най-вече с бесилките и кладите по празници, за тесните улички в най-посещаваните квартали и изобщо за останките от варварство посред величието и в сърцето на всички изкуства.

Живописта започва да се развива при Луи XIII с Пусен. Няма нужда да споменаваме посредствените художници преди него. След него винаги сме имали големи художници, не така много, както в трупащата богатства покрай тях Италия, но дори без да се спираме на Льосюйор, който винаги сам си е бил господар или на Льобрен, изравнил се с италианците в рисунъка и композицията, ние сме имали над трийсет художници, оставили достойни за описание творби. Чужденците започнаха да ни ги отмъкват. Видях при един велик крал[1] галерии и апартаменти, украсени изцяло с наши картини, чиито качества може би не сме дооценявали. Бях свидетел как във Франция бяха отказани дванайсет хиляди ливри за картина на Сантер. Надали из Европа има по-разгърнати живописни произведения, отколкото таванът на Льомоан във Версай, а не знам да има и по-красиви. Впоследствие се появи Ван Лоо, който дори сред чужденците се смята за ненадминат в своето време.

Колбер не само придава на Академията по живопис днешната й форма, ами през 1667 г. предлага на Луи XIV да основе такава и в Рим. В големия град бива закупен дворец, обитаван от директора й. Там биват изпращани ученици, получили награди от парижката академия. Те се обучават и изхранват със средства на краля: рисуват антики, изучават Рафаело и Микеланджело. Желанието да се подражава на древния и нов Рим е благородно и почетно, то си остава дори след като огромни колекции от италиански картини, събрани от краля и от херцог Д’Орлеан, както и скулптурни шедьоври, създадени във Франция, ни поставят в положението да не се нуждаем от поуки от другаде.

Ние се изявяваме главно в областта на скулптурата и в умението отведнъж да се изливат колосални конни статуи.

Ако някой ден бъдат намерени под развалини образци като баните на Аполон, изложени на показ на открито сред версайските горички, като паметника на кардинал Дьо Ришельо, слабо посещаван от публика в параклиса на Сорбоната, като конната статуя на Луи XIV, изработена в Париж, за да украси Бордо, като статуята на Меркурий, която Луи XIV подарява на краля на Прусия, както и като други творби, равни на споменатите от мен, можем да вярваме, че тези съвременни произведения биха били поставени наред с най-прекрасните гръцки антики.

Изравнихме се с древните и по отношение на медалите. Пръв Варен извежда това изкуство от посредствеността към края на управлението на Луи XIII. Понастоящем кръглите и квадратни печати, подредени в историческа последователност там, където в Лувъра има изложения на творби, представляват нещо възхитително: те са на стойност два милиона и повечето са шедьоври.

Много успешно е и гравьорството върху скъпоценни камъни; също и размножаването на картини и превръщането им във вечни образци посредством медни плочи, като по този начин на потомците с лекота се предават всички изображения на природата и изкуството — това умение е все още твърде неразвито във Франция допреди този век. Това е и извънредно приятно, и много полезно изкуство. Дължим го на флорентинците, които го изобретяват към средата на петнайсети век; то е разгърнато във Франция дори по-мащабно, отколкото в своята първа родина, тъй като в този жанр има многобройни постижения. Сборниците с щампи на кралете често биват връчвани като великолепни подаръци на посланиците. Гравьорството върху злато и сребро, което зависи от рисунъка и вкуса, бива изведено до най-пълното съвършенство, на което човешката ръка е способна.

След като така обходихме всички изкуства, допринасящи за удоволствията на частните лица и за славата на държавата, нека не забравяме и най-полезното от всички изкуства, в което французите надминават всички нации по света: имам предвид хирургията, чийто напредък през този век е тъй бърз и чутовен, щото от всички краища на Европа в Париж идват хора за всевъзможни видове лечение и операции, изискващи необичайно майсторство. Във Франция има не само отлични хирурзи, ами само в тази страна се изработват необходимите инструменти: тя снабдява с тях всичките си съседи, а от най-известния лондонски хирург Чезълдън зная как едва той започва да произвежда в Лондон през 1715 г. инструменти за своето изкуство. Медицината, целяща усъвършенстването на хирургията, не надминава във Франция нивото на Англия или на прочутия Бурхаве в Холандия; случва се обаче и медицината, както и философията, да достигнат до най-пълно съвършенство, като се използват познанията на нашите съседи.

Ето една цялостна и вярна картина на духовния напредък при французите през този век, започнал по времето на кардинал Дьо Ришельо и завършил в наши дни. Той мъчно може да бъде надминат; а и да бъде в някои области, ще си остане образец за по-висшите времена, които ще възникнат подир него.

[1] Фридрих, крал на Прусия. — Б. фр.изд. ↑

Глава XXXIV.
Относно изящните изкуства в Европа по времето на Луи XIV

Доста пъти упоменавахме в тази история, че всеобщите бедствия, от които тя е съставена, които следват едно подир друго почти безспир, в крайна сметка биват заличени от регистрите на времето. Подробностите и обратите в политиката биват забравени; добрите закони, институциите и паметниците, произведени от науките и изкуствата, си остават завинаги.

Множеството чужденци, които пътуват днес до Рим не като поклонници, а като хора с вкус, не се занимават много с Григорий VII и Бонифаций VIII; те се възхищават на храмовете, издигнати от хора като Браманте и Микеланджело, на картините на Рафаело, на скулптурите на Бернини; ако притежават висока духовност, четат Ариосто и Тасо, почитат праха на Галилей. В Англия известно време се говори за Кромуел; вече не става дума за войните на Бялата роза; Нютон обаче се изучава с години; не се учудваме, когато четем в неговата епитафия, че е славен представител на човечеството, а бихме се учудили много да съзрем в тази страна останките на някой държавник, почетен със същите думи.

Иска ми се да можех тук да отдам нужното уважение на всички велики люде, прославили отечествата си през миналия век. Нарекох този век „век на Луи XIV“ не само защото този монарх е закрилял изкуствата много повече, отколкото всички свои съвременни крале, взети заедно, а и защото покрай него три пъти се обновяват поколенията на европейските владетели. Ограничих епохата до няколко години преди Луи XIV и до няколко години след него; действително тъкмо през този период човешкият дух осъществява най-голям напредък.

Англичаните са били по-устремени към съвършенството почти във всички области от 1660 г. до наши дни, отколкото през всички отминали векове. Няма да повтарям тук това, което другаде съм казвал за Милтън. Вярно е, че множество критици го укоряват за причудливостта на неговите картини, за рая на глупците, за алабастровите зидове, обграждащи земния рай; за дяволите, които, след като са били великани, се преобразяват в пигмеи, за да заемат по-малко място в адския съвет, поместен в сграда от чисто злато; за топовните изстрели в небесата, за планините, с които се замерят; за ангелите на коне, за разкъсаните на две ангели, които се снаждат. Оплакват се от неговите обеми, от неговите повторения; твърди се, че не се е изравнил нито с Овидий, нито с Хезиод в протяжното си описание как са създадени земята, животните и хората. Укоряват го за прекомерната сухота на неговите астрономически отклонения, за хрумванията му смятани за по-скоро екстравагантни, отколкото чудодейни, за по-скоро отвратителни, а не мощни: такъв е дългият път през хаоса; такива са влюбените грях и смърт, които създават незаконно потомство; смъртта, „повдигнала нос да надуши през бездната на хаоса промяната, настъпила в света, тъй както гарван души трупове“[1]; смъртта, която надушва миризмата на греха и удря със своя вкаменяващ жезъл студеното и сухото; а студеното и сухото заедно с топлото и влажното стават четирима храбри пълководци, които водят в бой лековъоръжени зачатъци на атоми. Изобщо всички само критикуват; никой не си прави труда да хвали. Милтън си остава славен и достоен за възхищение в Англия: сравняват го с Омир, чиито недостатъци също са големи; поставят го над Данте, чиито измислици са още по-причудливи.

Сред множеството приятни поети, украсили управлението на Чарлс II, като Уолър, графовете Дорсет и Рочестър, херцог Бъкингам и други, ще отличим известния Драйдън, проявил се във всички поетически жанрове: неговите творения са пълни с обикновени подробности, а са и блестящи, и живи, и силни, и смели, и страстни; никой поет от неговата нация не може да се сравни с него и никой древен поет не го е надминавал. Ако Поуп, появил се след него, не бе създал в края на живота си своето „Есе за човека“, не би могъл да се сравнява с Драйдън.

Никоя нация не е възпявала морала в стихове по-енергично и по-дълбоко от английската нация; за мен тук е най-голямата заслуга на нейните поети.

Има и друга разнообразна литература, изискваща повече култура и универсалност, каквато е създал Адисън. Той не само се обезсмъртява със своя „Катон“, единствената английска трагедия, написана елегантно и с благородство — всичките му съчинения от морално и критическо естество издават добър вкус; навсякъде здравият смисъл е обкичен с цвета на въображението: неговият начин на писане представлява отличен модел за всяка страна. И при доайена Суифт откриваме много места, несравними с нищо през древността; той е един по-съвършен Рабле.

За англичаните са непознати надгробните слова: при тях не съществува обичаят кралете и кралиците да бъдат възхвалявани в църквите, ала красноречието от амвона, твърде грубовато в Лондон преди Чарлс II, внезапно набира скорост. В своите мемоари епископ Бърнет свидетелства, че това е по подражание спрямо французите. Може би те са надминали своите учители: техните речи са не тъй усукани, не тъй сълзливи, не тъй декламаторски, както на французите.

Забележително е също как тези островитяни, откъснати от останалия свят и образовани тъй късно, притежават в най-лошия случай не по-малко познания относно античността, отколкото бихме открили в Рим, останал тъй дълго център на нациите. Маршъм надниква в мрака на древен Египет; надали някой персиец познава зороастровата религия, както ученият Хайд. Историята на Мохамед и на времената допреди него е била неизвестна за турците и бива развита от англичанина Сейл, провел полезни пътувания из Арабия.

Няма страна в света, където с християнската религия да е водена такава мощна борба и където тя да е била отстоявана по-умело, както в Англия. От Хенри VIII до Кромуел диспутите и сраженията се водят като при ония древни борби, когато гладиаторите са излизали на арената със завързани очи и ятаган в ръцете. Съвсем леки култови и догматически различия са водели до ужасяващи войни; за сметка на това, когато след реставрацията, та до наши дни християнството бива нападано почти всяка година, диспутите не предизвикват никакви размирици; отговорите са строго научни — навремето се е отговаряло с огън и желязо.

Англичаните се оказват учители на другите нации най-вече в областта на философията. Тук не става дума за хитроумни системи. Баснословните времена на гърците са загърбени отдавна, а съвременните баснословия така и не се проявяват. Канцлерът Бейкън започва, като казва, че към природата следва да се отнасяме поновому, че трябва да се правят експерименти: Бойл цял живот прави такива. Тук няма място за спорове в областта на физиката; достатъчно е да се каже как след три хиляди години напразни проучвания Нютон първи открива и доказва великия природен закон, според който всички елементи на материята се привличат взаимно, като по този начин се съхраняват орбитите на небесните тела. Действително той първи вижда просветление; преди него то е непознато.

Неговите математически принципи, в които присъства съвсем нова и съвсем реална физика, се основават върху пресмятанията, неточно наречени „за безкрайността“ — последен опит на геометрията, който той осъществява на двайсет и четири години. Тъкмо затова великият философ, ученият Халей заявява, че „не е позволено на смъртен да се доближи повече до божественото“.

Множество добри геометри и добри физици се просвещават благодарение на неговите открития и биват поощрявани от него. Брадли най-сетне открива светлинната аберация на неподвижните звезди, помещаващи се най-малко на дванайсет милиона левги далечина от нашето мъничко кълбо.

Същият този Халей, за когото споменах, макар и прост астроном, получава командването на кралски кораб през 1698 г.: тъкмо на този кораб установява позициите на звездите над земния южен полюс и отбелязва всички промени на посоките на компаса във всички известни части на земното кълбо; в сравнение с това пътешествието на аргонавтите е просто преминаване с лодка от единия до другия бряг на река. В Европа съвсем бегло се споменава за пътуването на Халей.

Безразличието към станалите ни твърде познати велики неща и възхищението на древните гърци спрямо дреболии е допълнително доказателство за невероятното превъзходство на нашия век над предишните. Боало във Франция и Шевалие Темпъл в Англия упорито не желаят да признаят това превъзходство: те искат да принизят своя век, за да поставят себе си по-високо от него. Диспутът между древните и съвременните люде вече е приключил, поне що се отнася до философията; нито един старомоден философ вече не обучава младежите при просветените народи.

Дори само Док би бил ярък пример за предимството на нашия век спрямо светлите периоди на Гърция; между Платон и него няма нищо: никой в този отрязък от време не разгръща тежненията на нашите души; човек, познаващ целия Платон и познаващ единствено Платон, би знаел малко и не нужното.

Всъщност той е бил красноречив грък; неговата „Апология на Сократ“ е услуга, която прави на учените от всички нации: редно е да го уважаваме, след като е призовал към уважение спрямо нещастната добродетел и е обрисувал тъй ужасно преследвачите й. Дълго се вярва, че превъзходният му морал няма как да бъде придружен от неправилна метафизика; превръщат го едва ли не в един от Отците на Църквата заради неговата „Троичност“, която никой така и не проумява. Ала какво бихме си помислили днес за философ, който би ни уверявал, че материите са равни, че светът е фигура от дванайсет петоъгълника, а огънят представлява пирамида, свързана със земята посредством числата? Дали би се приело добре доказателството за безсмъртието и превъплътяванията на душата посредством твърдението, че сънят произхожда от будното състояние, будното състояние от съня, живият от мъртвия и мъртвият — от живия? Това са построения, от които хората се възхищават векове наред, а впоследствие дори и по-екстравагантни идеи са били използвани за възпитанието им.

Единствен Док увековечава човешкия разум в книга, съдържаща само истини; произведението е съвършено, тъй като идеите в него са ясни.

Ако желаем окончателно да се убедим, че този век има преимущество пред всички други, можем да хвърлим поглед и към Германия и към Севера. В Данциг Хевелиус пръв опознава планетата Луна; никой друг преди него не е изследвал тъй добре небето: сред великите хора, изникнали през този период, никой не е представлявал тъй явно истината, че той трябва да се нарича век на Луи XIV. Хевелиус губи при пожар огромна библиотека; френският монарх изпраща на астронома от Данциг дар, надхвърлящ значително загубата му.

В Холщайн Меркатор е предвестник на Нютон в геометрията; в Швейцария родът Бернули следва достойно този велик човек. За известно време Лайбниц се смята за негов съперник.

Знаменитият Лайбниц се ражда в Лайпциг: той умира като мъдрец в Хановер, обожавайки Бог също като Нютон, без да общува с хората. Той е може би най-универсалният учен в Европа: неуморен в издирванията историк, дълбок анализатор на правото, чието изучаване обвързва с философията, колкото и несвързана да ни се струва тя с него, проницателен метафизик, стремящ се да примири богословието и метафизиката, та дори поет на латински и най-вече добър математик, съперничещ на Нютон относно изобретяването на пресмятането на безкрайното и съумял да спечели привърженици за сметка на Нютон.

Това е най-прекрасната епоха за геометрията: математиците често си отправят предизвикателства, сиреч задачи за разрешаване, почти както някогашните владетели на Египет и Азия са си изпращали загадки за отгатване. Задачите на геометрите са доста по-трудни от тези загадки: нито една не остава без отговор в Германия, в Англия, в Италия и във Франция. Никога кореспонденцията помежду философите не е ставала тъй повсеместна; особено се е проявявал Лайбниц. Независимо от войните и от религиозните различия в Европа се ражда република на словесността. Във всички науки, във всички изкуства се практикува взаимопомощ: републиката се оформя от академиите. Италия и Русия биват обединени от литературата. Англичани, германци и французи отиват да учат в Лайден. Известният лекар Бурхаве е търсен за съвети и от папата, и от царя на Русия. Най-знаменитите му ученици привличат чужденци и в известен смисъл стават интернационални лекари; истинските учени във всяка област скъсяват помежду си връзките на разгърналата се навсякъде и навсякъде независима огромна духовна общност. Тази кореспонденция продължава; тя представлява утеха за бедите, причинени по земята от честолюбието и политиката.

През този век Италия запазва старата си слава, макар да няма вече люде като Тасо и Рафаело — не е малко, че са се появили и един път. Киабрера, а после и Дзапи, и Филикая доказват, че за прекрасното все тъй има място при тази нация. „Меропа“ на Мафеи и драматичните произведения на Метастазио са прекрасни паметници на века.

Изучаването на истинската физика, започнато от Галилей, продължава въпреки съпротивата на старата негъвкава философия. Касини, Вивиани, Манфреди, Бианкини, Дзаноти и множество други разгръщат над Италия светлината, просветила другите страни; и при все че основните лъчи на тази светлина идат от Англия, италианските школи най-сетне не я загърбват.

Всички литературни жанрове се проявяват в тази древна родина на изкуствата, както и другаде, освен при материите, където свободомислието дава по-силни тласъци на духа, както е при други нации. Този век преди всичко опозна античността по-добре, отколкото предходните. Италия дава повече паметници, отколкото цяла Европа; колкото повече се занимаваме с тези паметници, толкова повече се развива науката.

Дължим този напредък на неколцина мъдреци, на неколцина гении, малобройни и пръснати из цяла Европа, като някои дълго остават неизвестни и често биват преследвани: те просвещават и утешават съсипаната от войните земя. Другаде могат да бъдат открити списъци на всички онези, които прославят Германия, Англия, Италия. Може би един чужденец не би съумял да въздаде почит на заслугите на всички тези знаменити люде. Достатъчно е, дето тук доказахме, че през миналия век хората са придобили по-голямо просвещение в двата края на Европа в по-значителна степен, отколкото през предните епохи.

[1] Според превода на Александър Шурбанов: „… от земята всмукна дъха на смъртната промяна. Както хищно ято… лети привлечено натам от мириса на жива мърша…“ („Изгубеният рай“ Джон Милтън). — Б.пр. ↑

Глава XXXV.
Духовни дела. Паметни диспути

Измежду трите съсловия в държавата най-малобройното е църковното; при това само във френското кралство духовенството представлява отделна прослойка в държавата. Вече казахме, това е и вярно, и удивително: нищо не доказва по-силно ролята на обичаите. И тъй, признатото за държавно съсловие духовенство винаги е принуждавало владетелите да спазват едно сдържано и предпазливо поведение. Да се запази съюзът с папския престол в Рим и да се поддържат свободите на галиканската църква, право на старата Църква, да бъдат заставени епископите да служат като поданици, без да се засягат правата на епископския сан, да бъдат в значителна степен подвластни на светската юрисдикция, като им се предоставя правото да бъдат съдници в някои неща, да бъдат принудени те да откликват на нуждите на държавата, без да се засягат привилегиите им: всичко това изисква смесица от умение и настоятелност, каквито Луи XIV е проявявал почти винаги.

Във Франция духовенството малко по малко бива доведено до ред и умереност, от които се е пооткъснало покрай гражданските войни и общия безпорядък. Най-сетне кралят вече не допуска светски лица да притежават тайни бенефиции, нито пък недуховни лица да разполагат с епископства, както кардинал Мазарини е разполагал с епископството в Мец, без да е дори протодякон, а херцог Дьо Верньой също, бидейки светско лице.

Духовенството във Франция и в завладените градове плаща на краля годишно около два милиона и петстотин хиляди ливри; впоследствие стойностите нарастват и то подпомага държавата с близо четири милиона годишно под формата на десятъчен налог, на извънредно финансиране и на безвъзмездни дарения. Понятието и привилегията относно безвъзмездното дарение се съхраняват като остатък от някогашния ред, при който всички сеньори с феоди отпускат на кралете безвъзмездни дарения за държавни нужди. Поради старо недоглеждане епископите и абатите са сеньори на феоди и дължат единствено хора за военна повинност през времената на феодалната анархия: тогава кралете са разполагали единствено с домени като останалите сеньори. След като всичко се променя, духовенството си остава същото; запазва се обичаят държавата да бъде подпомагана от него посредством безвъзмездни дарения.

Към този стар обичай, запазен от една общност, която често се съвещава, и който не би бил съхранен от общност, изгубила взаимовръзките си, се прибавя и имунитетът, неизменно изискван от Църквата, и максимата, че което е добро за нея, е добро и за бедните; не че тя претендира да не дължи нищо на държавата, на която дължи всичко: когато кралството изпадне в нужда, няма по-бедно от него; тя обаче настоява да има правото да дава само когато пожелае, докато Луи XIV изисква винаги помощите по такъв начин, че да не му бъде отказано.

В Европа и във Франция се дивят как тъй духовенството плаща толкова малко; представят си, че то притежава една трета от кралството. Ако притежаваше тази трета, би било напълно основателно да плаща една трета от данъците, което годишно би възлизало на над петдесет милиона, без да се смятат правата върху консумацията, които се плащат, както и от останалите поданици; хората обаче си представят какво ли не и имат предразсъдъци за всичко.

Безспорно френската Църква е натрупала най-малко богатства в сравнение с всички католически Църкви. Не само няма епископ, който подобно на римския да е получил висок суверенитет, но няма и абати, които да се ползват с регални права, каквито са абатът на Монте Касино и германските абати. Като цяло френските епископства нямат огромни доходи: най-значителни са те в Страсбург и в Камбре[1]; те обаче първоначално са били германски, а германската Църква е много по-богата от Империята.

В своята „История на Неапол“ Джаноне уверява, че духовниците разполагат с две трети от доходите в страната. Подобна огромна злоупотреба във Франция няма. Отбелязва се, че Църквата притежава една трета от кралството, както се твърди недоказано, че в Париж живеят един милион души. Ако си дадем труд да пресметнем доходите на епископствата, ще видим според стойността на наемите за имотите им, установена преди около петдесет години, че всички епископства получават годишен приход от четири милиона, а независимите абатства изкарват до четири милиона и петстотин хиляди ливри. Вярно е впрочем, че стойността на наемите за имотите е с една трета под реалната стойност; ако се добави и увеличението на поземлените доходи, цялостната сума на рентите от всички консисториални бенефиции би достигнала към шестнайсет милиона. Не бива да се забравя, че всяка година значителна сума от тези пари заминава за Рим, не се връща никога и представлява чиста загуба. Това е изключителна кралска отстъпка спрямо Светия престол; за един век тя отнема от държавата над четиристотин хиляди марки в сребро; съответно кралството би обеднявало значително, ако търговията не възстановяваше в значителна степен загубата.

Към бенефициите, изплащащи анати на Рим, следва да добавим куриите, обителите, съборните църкви, общностите и всички останали бенефиции; понастоящем в цялото кралство те възлизат на петдесет милиона годишно, а това не е много далеч от истината.

Онези, които изследват материята със строг и внимателен взор, не успяват да изкарат приходите на галиканската църква в нейната светска и регуларна съвкупност над осемдесет милиона. Това не е огромна сума, ако включим издръжката на деветдесет хиляди монаси и монахини и близо сто и шейсет хиляди духовници, колкото са били те през 1700 г. От деветдесетте хиляди монаси и монахини над една трета преживяват от просия и от богослужебни ритуали. Много от монасите и монахините в обителите не струват на своите манастири и по двеста ливри годишно; същевременно има регулярни монаси абати, чиито ренти възлизат на двеста хиляди ливри. Тъкмо това дълбоко несъответствие дразни и предизвиква брожения. Всички съжаляват селските свещеници, чийто тежък труд им осигурява едва-едва точния доход от триста ливри по закон, плюс по четири-петстотин ливри от волни пожертвувания, докато някой ленив монах, придобил абатско достойнство и останал си все тъй ленив, разполага с огромни средства и получава разкошни дарения от подвластните си. Тези злоупотреби са особено видими във Фландрия и в Испания, а най-вече в католическите германски държави, където има и принцове монаси.

Злоупотребите са закон почти по цялата земя; ако най-мъдрите хора се съберяха да майсторят закони, нима държавите щяха да просъществуват?

Френското духовенство следва една въз скъпа за него практика, изплащайки на краля безвъзмездно дарение от доста милиони на няколко години. То взима заеми и след като изплати лихвите, връща капитала на кредиторите: така то плаща два пъти. По-доходно за държавата, както и общо за духовенството, а и по-разумно би било това съсловие да финансира нуждите на отечеството с приноси, пропорционални на стойността на всеки бенефиций, ала хората винаги робуват на старите си обичаи. Пример за това е и как духовенството се събира на всеки пет години, без да разполага дори със съвещателна зала или дори със собствени мебели. Ясно е, че би могло да плаща по-малко, помагайки повече на краля, и да си издигне в Париж дворец, който да краси впоследствие столицата.

През малолетието на Дуй XIV принципите на френското духовенство все още не са напълно прочистени от бъркотията, внесена в тях от страна на лигата. През време на младостта на Луи XIII, при свиканите последни генерални щати през 1614 г., по-голямата част от нацията, която бива наричана трето съсловие и е основата на държавата, напразно изисква заедно с парламента да бъде утвърден върховен закон, според който „никаква духовна власт да не може да отнема на кралете свещеното им право, което е дарено единствено от Бог, така че е виеше престъпно кощунство да се твърди, че кралете могат да бъдат низвергвани и убивани“. Тъкмо тъй е формулирано искането на нацията: то е огласено във време, когато още не е била засъхнала кръвта на Анри Велики; и все пак един епископ на Франция, роден във Франция, а именно кардинал Дю Перон, силно се възпротивява срещу подобно предложение под претекст, че не било редно третото съсловие да предлага закони, засягащи Църквата. Защо тогава той не предприема заедно с духовенството онова, което е искало да направи третото съсловие? Той обаче бил толкова далеч от това, та си позволил дори се изрази своеволно, че „могъществото на папата е пълно, несломимо, пряко в духовните дела, непряко в светските“, че той бил „натоварен от духовенството да заяви, че всички, които твърдят, че папата не може да низвергва крале, ще бъдат отлъчени“. Благородниците били спечелени, а третото съсловие било заставено да замлъкне. Парламентът подновил старите си решения, според които короната е независима, а личността на кралете — свещена. Камарата на духовенството признала, че личността е свещена, но поддържала, че короната е зависима. Тъкмо така навремето бива низвергнат Лудвиг Благочестиви. Това мнение било насадено дотам, че дворът послушно бил принуден да вкара в затвора печатаря, публикувал решението на парламента като върховен закон. Твърдяло се, че това било, за да има мир; всъщност били наказани онези, които осигурявали оръжие за самозащита на короната. Във Виена нямало подобни разправии: тогава Франция се бояла от Рим, а Рим се боял от австрийския дом.

Провалената кауза била кауза на всички крале, самият Джеймс I, крал на Англия, писал против кардинал Дю Перон; това е и най-доброто съчинение на този монарх. Каузата принадлежи и на народите, чийто покой изисква суверенът да не зависи от чужда мощ. Постепенно разумът взима връх; Луи XIV с лекота налага този разум, подкрепен от неговата сила.

Антонио Перес препоръчва три неща на Анри IV: Roma, Consejo, Pielago[2]. Луи XIV до такава степен се справя с последните две препоръки, щото няма нужда от първата. Той внимателно си запазва в парламента правото на апелативен иск или обявяване на злоупотреба срещу всяка духовническа разпоредба, отнасяща се до кралската юрисдикция. Духовенството често се оплаква от това, понякога дори се гордее; от една страна апелативните искове подкрепят правата на държавата против епископската власт, а от друга — подсигуряват нейния авторитет посредством поддържането на привилегиите на галиканската църква срещу претенциите на римския двор: така епископите гледат на парламентите като на свои защитници, а правителството се старае, независимо от религиозните разпри границите, твърде лесни за преминаване, да бъдат двустранно опазени. Съсловията и общностите имат същите интереси, както и търговските градове: законодателят трябва да спазва равновесието на силите.

Относно свободите на галиканската църква

Думата „свободи“ предполага някакво поробване: спрямо свободите привилегиите представляват изключения, водещи до всеобщо поробване. Би следвало да се говори за права, а не за свободи на галиканската църква. Правата са си такива, каквито са за всички стари Църкви. Римските епископи никога не са имали никаква юрисдикция върху християнските общества на Източната империя, ала посред развалините на Западната империя са завладели всичко. Френската църква дълго време единствена се сражава срещу римския престол за старите права, които всеки епископ получава, след като подир Първия никейски събор църковната и чисто духовна администрация се оформя по подобие на гражданската власт — всеки епископ получава своя диоцез, както всяка имперска област е имала своя власт. Със сигурност няма евангелие, което да твърди, че епископ от град Рим би могъл да изпраща във Франция легати a latere, с право да съдят, да реформират, да премахват или събират даден доход от народите;

да заповядват на френски прелати да заявяват молбите си пред Рим;

да налагат данъци върху бенефициите в кралството под формата на ваканции, депулии, наследствени, депортни, несъвместими, командни, девятъчни, десятъчни и анатни такси;

да отлъчват офицери на краля, за да им попречат да изпълняват своите задължения;

да обявяват бастардите за законни наследници;

да касират завещанията на онези, които са починали, без да дарят част от имуществото си на Църквата;

да позволяват на френски духовници да им отнемат недвижимите имоти;

да делегират съдии, за да се уверят в легитимността на даден брак.

Впрочем има над седемдесет узурпаторски права, против които парламентите в кралството винаги са защитавали естествената свобода на нацията и достойнството на короната.

Какъвто и авторитет да са имали йезуитите при Луи XIV, каквито и спирачки да е задействал монархът за парламентарните възражения, откакто е управлявал самолично, нито едно съсловие никога не пропуска случай да се възпротиви срещу претенциите на римския двор; кралят неизменно подкрепя тази дейност, тъй като в това отношение основните права на нацията съвпадат с владетелските права.

Най-важно и най-сложно дело от този род се оказало делото за Регалата. Това е право на кралете на Франция да се грижат за всички явни приходи в даден диоцез, докато престолът е незает, и да икономисват по своя воля полученото от епископството. Това предимство принадлежи днес на кралете на Франция, ала всяка държава си има свои. Кралете на Португалия се радват на една трета от приходите на епископствата в своето кралство. Императорът има право да даде тон за молитва; той се разпорежда винаги с бенефициите, щом се опразнят откъм владетел. Кралете на Неапол и Сицилия имат по-големи права. Правата на Рим се дължат по-скоро на обичая, а не на изначални дадености.

Кралете от рода на Меровингите са се разпореждали единовластно с епископствата и прелатствата: виждаме как през 742 г. Карломан въздига в архиепископ на Майнц същия оня Бонифаций, който впоследствие коронясва Пипин от благодарност. Доста паметници са останали от властта на кралете да разполагат с тези важни места: колкото повече са те, толкова по-важно е да зависят от държавния глава. Включването в борбите на епископ чужденец изглежда опасно; номинирането на въпросния епископ чужденец често се възприема като още по-опасна узурпация: неведнъж така започват граждански войни. След като кралете се разпореждат с епископствата, изглежда справедливо да си запазят дребната привилегия да разполагат с техния доход и да го предоставят в краткото време между смъртта на епископа и клетвата за вярност, дадена от неговия приемник. Немалко епископства в градове, преминали към короната при третата династия, не желаят да признаят това право, а твърде слаби сеньори като частни лица не съумяват да го наложат. Папите се обявяват на страната на епископите и тези претенции все си остават мъгляви. През 1608 г. при Анри IV парламентът заявява, че Регалата ще се спазва в цялото кралство; духовенството подава оплакване и владетелят, който внимава с епископите и с Рим, предоставя делото на своя съвет, като предпазливо не го решава сам.

Кардиналите Ришельо и Мазарини карат съвета да издаде множество решения, според които епископите, твърдящи, че не са подвластни, трябвало да представят пълномощията си.

Всичко си останало нерешено до 1673 г.; тогава кралят не посмял да даде нито един бенефиций в почти всички диоцези отвъд Лоара през времето на незаетостта на един престол.

Най-сетне през 1673 г. канцлерът Етиен д’Алигр подпечатва едикт, според който всички епископства в кралството са подвластни на Регалата. Двама епископи, които за беда били най-добродетелните люде в кралството, упорито отказват да се подчинят; това били Павийон, епископ на Але, и Коле, епископ на Памие. Отначало те се защитавали със сериозни основания: против тях били издигнати не по-малко внушителни положения. Когато просветени хора спорят дълго, въпросът явно не е ясен: той бил твърде мътен; било обаче ясно, че нито религията, нито добрият ред можело да попречат на краля да постъпи в двата диоцеза, както във всички останали. Двамата епископи обаче били непреклонни: и единият, и другият не дали клетва за вярност, а кралят смятал, че е в правото му да назначава свещеници в техните църкви.

Двамата прелати отлъчили приелите Регалата. И двамата били подозирани в янсенизъм: папа Инокентий X бил срещу тях, ала когато се противопоставили на претенциите на краля, спечелили на своя страна Инокентий XI (Одескалки); папата, добродетелен и упорит като тях, напълно заел тяхната страна.

Първоначално кралят се задоволил да изсели главните проповедници на двамата епископи. Той проявил повече умереност от двамата мъже, нищо че били свети хора. Епископ Д’Але, чиято дълбока старост будела уважение, бил оставен да си умре спокойно. Оставал епископът на Памие, който бил непоклатим: той отлъчвал наред и упорствал да не се регистрира клетвата му за вярност, бидейки убеден, че с тази клетва Църквата щяла да отстъпи прекалено много пред монархията. Кралят арестувал своя поданик. Папата и янсенистите го овъзмездили: той направо спечелил, губейки доходите си; умрял през 1680 г., убеден, че е защитавал Божия кауза срещу краля. Смъртта му не прекратила спора: явили се назначени от краля каноници да встъпят във владение; монасите, които се представяли като каноници и архивикарии, ги изкарали от църквата и ги отлъчили. Областният Монпьоза̀, архиепископ на Тулуза, при когото било препратено по канален ред делото, напразно издал решения против самозваните архивикарии: те се обърнали към Рим според обичая — римският съд трябвало да разрешава духовните спорове между френските архиепископи, което обаче противоречало на галиканските свободи; впрочем всяко човешко управление е изтъкано от противоречия. Парламентът издал решения: един монах на име Серл, който бил единият от архивикариите, касирал решенията и на областния, и на парламента. Съдът постановил задочно да бъде обезглавен и жигосан; екзекутирали чучелото му: окопан, той бълвал проклятия против архиепископа и против краля, а папата го подкрепял. Понтифексът направил и нещо повече; убеден не по-малко от епископа на Памие, че правото на Регала е злоупотреба срещу Църквата и че кралят няма никакви права над Памие, той касирал решенията на архиепископа на Тулуза, отлъчил новите архивикарии, назначени от този прелат, а също и преклонилите се пред Регалата и техните подстрекатели.

Кралят свикал събор на духовенството, състоящ се от трийсет и пет епископи и още толкова представители на второто съсловие. За пръв път янсенистите били на страната на папата; папата пък бил враг на краля и ги подкрепял, макар да ги недолюбвал. За него станало въпрос на чест при всеки случай да се противопоставя на монарха; впоследствие през 1689 г. той се приобщил към съюзниците против крал Джеймс, понеже Луи XIV закрилял владетеля; по този случай тогава разправяли, че за да мирясат Европа и Църквата, трябва крал Джеймс да стане хугенот, а папата — католик.

Междувременно съборите на духовенството от 1681 и от 1682 г. единогласно подкрепили краля. Намесен бил и друг дребен, но придобил важност спор: относно избора на приор в една обител от парижките предградия — намесили се и кралят, и папата. Римският понтифекс касирал предписание на парижкия архиепископ, отхвърляйки неговия кандидат за приор; парламентът издал решение, че от Рим злоупотребяват. Папата наредил с була инквизицията да изгори решението на парламента — парламентът разпоредил булата да бъде считана за незаконна. Тези препирни отдавна са обичайни и неизбежни за старото смесване между естествената свобода на самоуправление в държавата и подчинението на чужда сила.

На събор духовенството възприело позиция, доказваща, че мъдрите хора могат да отстъпят с достойнство пред своя суверен, без да се обръщат към друга власт. То одобрило правото на Регала да бъде отнесено към цялото кралство, това обаче била по-скоро отстъпка от страна на духовенството, което се отказвало от претенции поради признателност към своя благодетел, отколкото безусловно признание на абсолютното право на короната.

Съборът се оправдал пред папата с послание, съдържащо пасаж, който би трябвало да бъде неизменно правило при подобни спорове: „По-добре е да се откажем от свои права, отколкото да нарушим мира.“ Кралят, галиканската църква и парламентите били удовлетворени. Янсенистите написали по някой и друг пасквил. Папата бил непреклонен: той касирал с бреве всички решения на събора и поискал от епископите да се отметнат от тях. Положението било такова, че можело френската Църква завинаги да скъса с Рим. При Ришельо и при Мазарини вече било ставало дума да бъде въздигнат патриарх. Всички магистрати били на мнение на Рим повече да не се изплащат анати, да се отнемат приходите на Рим от бенефициите в Бретан за половин година, а френските епископи вече да не се водят „епископи с разрешението на Светия престол“. Ако кралят желаел това, достатъчна била една негова дума, той имал власт над съборите на духовенството, на негова страна била и нацията; Рим можел да изгуби всичко заради непреклонността на един добродетелен йонтифекс, който единствен измежду папите през този век не съумявал да се нагоди към времето. Съществуват обаче стари граници, които не могат да бъдат помръднати без силни трусове: били нужни по-съществени интереси, по-силни страсти и повече хъс в душите, за да има откъсване от Рим; твърде трудно било подобно откъсване, след като имало стремеж да бъде изкоренен калвинизмът. Смятало се за голям удар дори публикуването на прословутите четири решения, взети от същия този събор на духовенството през 1682 г., които гласели:

1. Бог не е дарил на Петър и на приемниците му никаква власт, нито пряка, нито непряка, по отношение на мирските дела.

2. Галиканската църква признава Констанцкия събор, според който поместните събори са по-властни от папата, що се отнася до духовните дела.

3. Правилата, обичаите и практиките, възприети в кралството и в галиканската църква, следва да останат непокътнати.

4. Решенията на папата, що се отнася до вярата, се признават едва след като Църквата ги приеме.

Всички съдилища и всички богословски факултети си взели бележка по последствията от тези четири положения в тяхната цялост и с едикт било забранено да се поучава в друг смисъл.

Тази суровост била възприета от Рим като посегателство на разколници и от всички протестанти в Европа — като слабо усилие на една свободна при своето създаване Църква, която разтрошавала едва четири брънки от оковите си.

Първоначално четирите максими били подкрепени с възторг от нацията, но впоследствие той позаглъхнал. В края на управлението на Луи XIV те започнали да се превръщат в проблем; впоследствие кардинал Дьо Фльори отчасти ги отрича, позовавайки се на събор на духовенството, без около това отрицание да се вдигне някакъв шум, тъй като настроенията били примирителни, а и министеруването на кардинал Дьо Фльори не блестеше с нищо. В крайна сметка те отново добиха голямо значение.

Същевременно Инокентий XI се вбесява: той не изпраща були на всички епископи и на всички главни абати, назначени от краля; така се оказва, че при смъртта на този папа през 1689 г. във Франция има двайсет и девет диоцеза без епископи. Прелатите си получавали доходите, но не смеели да се миропомажат, нито да изпълняват епископските си задължения.

Възобновила се идеята да има патриарх. Свадата относно привилегиите на посланиците в Рим посипала сол върху раните и се сметнало, че най-сетне е дошло времето във Франция да бъде основана католическа апостолическа Църква, която да не е римска. Прокурорът Д’Арле и главният прокурор Талон споменали за тази възможност, оценявайки като злоупотреба през 1687 г. булата против привилегиите и възмущавайки се от упоритостта на папата да оставя толкова църкви без пастири. Кралят обаче така и не се решава на тази стъпка, която изглежда и лесна, и неизискваща особена храброст.

Същевременно каузата на Инокентий XI се превръща в кауза на Светия престол. Четирите положения на френското духовенство нападали призрака на непогрешимостта (в която не вярват в Рим, но си я защитават) и действителната власт, произтичаща от този призрак. Александър VIII и Инокентий XII вървели по стъпките на гордия Одескалки, макар да не били тъй твърди; те потвърждават осъждането на събора на духовенството; отказват були на епископите — изобщо си позволяват много, понеже Луи XIV не си е позволил достатъчно. На епископите им омръзва да бъдат назначени единствено от краля и да нямат задължения и те поискват от френския двор разрешение да успокоят римския двор.

Кралят се е уморил да се съпротивлява и разрешил. Всеки епископ поотделно пише, че е болезнено засегнат от действията на събора; всеки заявява в писмото си, че не получава нищо покрай решенията и не изпълнява разпоредбите им. Пинятели (Инокентий XII), по-миролюбив от Одескалки, се задоволява с този акт. Въпреки всичко четирите положения се споменават от време на време във Франция: само че без бой оръжията ръждясват; диспутът си остава поприкрит и забулен, без да намери решение, както се случва почти винаги в една държава, която не изповядва в тази област неизменни и признати принципи. Така ту се побутваме срещу Рим, ту отстъпваме пред него, в зависимост от характерите на управляващите и в съответствие с интересите на онези, които ръководят държавните първенци.

Впрочем Луи XIV няма друг духовен спор с Рим и не предизвиква никаква отрицателна реакция от страна на духовенството в светските дела.

При него духовенството става уважавано, проявява почтеност, непозната през варварските времена на първите две династии и през още по-варварския период на феодалното управление, напълно изключена при гражданските войни и бунтове през управлението на Луи XIII и най-вече докато трае Фрондата, като има малки изключения — винаги има такива, независимо дали преобладават пороците, или добродетелите.

Едва тогава започват да поотварят очите на народа относно суеверията, които той неизменно примесва към религията. Независимо от мнението на парламента в Екс и независимо от кармелитките вече става позволено да се знае, че Лазар и Магдалина не са идвали в Прованс; бенедиктинците няма как вече да твърдят, че Дионисий Ареопагит е управлявал парижката църква. Предполагаемите светци, лъжливите чудеса, фалшивите реликви вече биват отричани. Здравият разум, просветяващ философите, прониква навсякъде, но бавно и трудно.

Епископът на Шалон сюр Марн Гастон Луи дьо Ноай, брат на кардинала, бива достатъчно набожен и просветен, та да махне и изхвърли през 1702 г. една реликва, пазена ревностно от куп векове в църквата „Нотър Дам“, тачена под названието пъп на Иисус Христос. Цял Шалон мърмори против епископа; председатели, съветници, кралски люде, ковчежници на Франция, търговци, нотабили, каноници и свещеници единодушно протестират с юридически акт срещу предприетото от епископа, като си искат свещения пъп и посочват също: дрехата на Иисус Христос, съхранявана в Аржантьой; кърпата му — в Тюрен и в Лан; един от гвоздеите на кръста — в „Сей Дьони“; краекожието му — в Рим; пак краекожието — в Пюи ан Веле, както и куп други реликви, които се пазят и презират, и тъй пречат на една всеобхватна религия. Но мъдрата твърдост на епископа в крайна сметка надделя над народното простодушие.

Съществуват и други суеверия, свързани с уважавани действия. Протестантите им надвиха; ала те са принудени да признаят, че няма друга католическа църква, в която подобни злоупотреби да са слабо срещани и тъй презирани, както е във Франция.

Действителният философски дух, вкоренен едва към средата на този век, не надмогва старите и нови богословски спорове, които не са към неговата област. Ще поговорим за тези различия; те са срам за човешкия разум.

[1] През 1796 г. епископството в Страсбург получава четиристотин хиляди ливри рента, а архиепископството в Камбре — двеста хиляди. — Б.фр.изд. ↑

[2] „Рим, съвет, благочестие“. — Б.пр. ↑

Глава XXXVI.
Относно калвинизма по времето на Луи XIV

Несъмнено е ужасно, че християнската църква винаги бива разкъсвана от всевъзможни борби, че толкова векове наред ръце, понесли Господ на мира, се обагрят в кръв. Този бяс не съществува при езичеството: то обгръща земята в мрак, ала я оросява само с животинска кръв; при все че се е случвало при евреите и при езичниците да се принасят в жертва човешки същества, при целия ужас на тези жертви не се стига до граждански войни. Религията на езичниците се е простирала до морала и до празниците: моралът, който е присъщ на хората от всички времена и навсякъде, и празниците, които представлявали веселби, не можели да смутят човешкия род.

Догматическият дух поражда при хората яростта на религиозните войни. Дълго съм изследвал как и защо този догматически дух, разделял школите на езическата античност, без да предизвиква каквито и да било размирици, е довел до такива тежки последствия сред нас. Причината не е само във фанатизма; гимнософистите и брамините, най-фанатични сред хората, винаги са причинява ли зло единствено на самите себе си. Дали произходът на тази нова чума, връхлетяла земята, не се таи в естествения стремеж да се противостои срещу всякаква властова съпротива по принцип, заложена в републиканската същност на първите Църкви? Тайните събрания, състояли се въпреки законите на неколцина римски императори първо из катакомби и пещери, постепенно са създали държава в държавата: това те република, стаила се насред империята. Константин я извежда изпод земята и я поставя редом с трона. Скоро авторитетът, обвързан с важните престоли, се озовава в противоречие с народния дух, вдъхновявал дотогава всички събрания на християните. Често още щом епископът на някоя метрополия изразявал своя позиция относно изборен епископ, свещеник или дякон, се явявал противостоящ нему. Всяка власт тайно оскърбява хората, още повече че всяка власт се стреми да се разраства. Ако в неин ущърб се намеси претекст, изглеждащ като свещен, скоро бунтът прераства в дълг: така едни стават потисници, а други — разколници, като и двете страни се позовават на Бог.

Свидетели сме как още от диспутите на свещеника Арий с един епископ бясът да се владеят души смущава земята. Да изразяваш мнение относно Божията воля, да ръководиш вярващи при заплаха от телесна смърт и от вечни душевни мъки — това е последният период на духовния деспотизъм за някои хора; да се бориш срещу тия две заплахи за други представлява сетно усилие на естествената свобода. Може би сте прелистили „Есе върху нравите“, там е описано как след Теодосий вече има вечен сблъсък между мирската юрисдикция и духовното правораздаване; след Шарльоман непрестанно собствениците на големи феоди се надигат срещу владетелите, епископите често застават срещу кралете, папите влизат в конфликт с кралете и епископите.

През първите векове в латинската църква диспутите са били малобройни: непрестанните нахлувалия на варварите почти не са давали възможност за размишления; малко са били развитите догми, за да се стигне до всеобща вяра. Почти целият Запад отхвърля култа към образите през века на Шарльоман; един епископ на Торино, наречен Клавдий, се произнася стръвно против тях и поддържа доста догми, които и днес представляват основа на религията на протестантите. Тези положения се разпространяват из равнините на Пиемонте, Дофине, Прованс и Лангьодок: те избуяват през дванайсети век; скоро довеждат до албигойските войни; после преминават в пражкия университет и водят до хуситските войни. Едва около сто години делят края на смутовете, изникнали от праха на Ян Хус и на Йероним Пражки, от смутовете, настъпили около продажбата на индулгенции. Старите догми, възприети от валдейците, албигойците и хуситите, обновени и по-различно обосновани от Лутер и Цвингли, биват жадно попити в Германия като претекст да бъдат превзети множество земи, заграбени от епископите и от абатите, както и за да бъде оказана съпротива срещу императорите, поели отдавна по пътя на деспотичната власт. Най-сетне тези догми успяват и в Швеция, и в Дания, където хората са свободни въпреки кралете.

Англичаните, дарени от природата с независим дух, ги налагат в смекчен вид, създавайки своя собствена религия. В злощастни времена презвитерианството установява в Шотландия нещо като република, чиито педантизъм и твърдост са много по-непоносими от суровия климат, та дори и от тиранията на епископите, породила толкова оплаквания: то престава да бъде опасно в Шотландия едва когато разумът, законите и силата го потискат. Реформата навлиза в Полша и осъществява голямо настъпление единствено в градовете, където народът не е поробен. По-голямата и по-богата част на Хелветската република я възприема с лекота; тя за малко не бива наложена и във Венеция по същите причини; би пуснала и корени там, ако Венеция не се намираше в съседство с Рим, както може би и ако правителството не се бе побояло от демокрацията, към която се стреми народът във всяка република и която била велика цел за повечето проповедници. Холандците се отдават на тази религия едва след като се отърсват от испанското иго. Ставайки калвинистка, Женева се преобразява в напълно републиканска държава.

Целият австрийски дом се опълчва според възможностите си против тези религиозни разбирания в своите владения. Те почти не достигат до Испания; биват изтръгнати с огън и желязо от владенията на херцога на Савоя, където всъщност са породени. През 1655 г. жителите на пиемонтските долини изпитаха онова, което населението на Мерендол и на Кабриер е изпитало във Франция при Франсоа I. Абсолютисткият херцог на Савоя унищожава сектата още щом тя му се струва застрашителна; от нея са оцелели само дребни отломки, закътани и забравени сред скалите. През време на твърдото управление на Франсоа I и на Анри II лутераните и калвинистите не създават големи смутове, ала щом управлението губи силата и единството си, религиозните разпри се развихрят. Конде и Колини, станали калвинисти, тъй като от рода Гиз са католици, объркват доста държавата; лекомислието и неудържимостта на нацията, залитането по нещо ново и възторгът превръщат в продължение на четирийсет години най-възпитания народ във варварски.

Анри IV, роден в тази секта, която обичал без заинатеност, въпреки победите и добродетелите си нямало как да стане крал, без да обърне гръб на калвинизма: след като станал католик, не проявил неблагодарност дотам, че да се постарае да унищожи една фракция, която тъй дълго била против кралете, на която отчасти дължал и короната си; пък и да се опитвал да я унищожи, нямало да успее: затова бил любезен с нея, закрилял я и я потискал.

Тогава хугенотите във Франция съставлявали близо една дванайсета от населението: измежду тях имало могъщи сеньори; цели градове си били протестантски. Те били воювали срещу кралете; наложило се да им оставят някои сигурни места. Анри III им бил дал четиринайсет населени места само в Дофине, Монтобан, Ним, в Лангьодок, Сомюр, а най-вече Ла Рошел, който си представлявал отделна република и можел да добие мощ благодарение на търговията и на благоразположението на Англия. Най-сетне Анри IV явно действал по убеждение, в съответствие с политиката си и с дълга си, дарявайки фракцията с прочутия Нантски едикт през 1598 г. Всъщност този едикт представлявал потвърждение на привилегиите, които френските протестанти били извоювали с оръжие от предишните крале — след като затвърдил мястото си на трона, Анри Велики най-добронамерено им ги признал.

Покрай този Нантски едикт (30 април 1598 г.), освен че името на Анри IV придобило известност, всеки правораздаващ сеньор със свой феод можел да упражнява свободно в своя замък тъй наречената реформирана религия; всеки неправораздаващ сеньор можел да приема по трийсет богомолци за проповеди; било разрешено пълно изповядване на тази религия във всички подвластни на парламент места.

Калвинистите можели да печатат, без да се обръщат към овластени лица, всякакви свои книги в градовете, където религията им била позволена.

Можело вече да имат всякакви държавни длъжности и достойнства: това си проличало, след като кралят дал херцогски и перски титли на сеньорите Дьо Латримуй и Дьо Рони.

Към парламента на Париж била създадена особена камара, съставена от председател и от шестнайсет съветници, която се произнасяла по всички дела на преданите на реформата, не само от огромния парижки район, а и от Нормандия и от Бретан: нарекли я камарата на едикта. В действителност по право сред съветниците на тази юрисдикция бил допуснат един-единствен калвинист, ала понеже тя била предназначена да предотвратява неприятностите, от които се оплаквала фракцията, пък и хората неизбежно се стремят да изпълняват вменените им задължения, тази съставена от католици камара винаги отсъждала справедливо по делата на хугенотите и това признавали и самите те.

Те разполагали с нещо като малък парламент в Кастър, независим от Тулуза: в Гренобъл и в Бордо също имало полукатолически, полукалвинистки камари. Църквите им се събирали в синоди, както галиканската църква. Тези привилегии, както и много други, приобщили калвинистите към останалата част от нацията: всъщност това обвързвало врагове, ала авторитетът, добротата и умелостта на великия крал ги удържала, докато бил жив.

Подир ужасната и печална до ден-днешен смърт на Анри IV поради малцинствената слабост и при един разкъсван от противоречия двор нямало как покрай републиканския дух на преданите на реформата те да не злоупотребят с привилегиите си, а дворът, макар и слаб тогава, да не се опита да ги ограничи. Хугенотите вече били съставили във Франция общности по подражание на германските: често представителите в тези общности били бунтари; във фракцията имало много честолюбиви сеньори. Херцог Дьо Буйон, а най-вече херцог Дьо Роан, най-властният вожд на хугенотите, скоро насочил към метеж буйните умове на проповедниците и сляпата вяра на простите хорица. Още през 1615 г. общото събрание на фракцията дръзнало да представи на двора списък, с който покрай други оскърбителни искания настоявало да се реформира кралският съвет. На някои места още през 1616 г. излезли с оръжие, безстрашието на хугенотите в съчетание с разделението в двора, с омразата към фаворитите, с несигурността на нацията довели задълго до безредици. Имало брожения, интриги, заплахи, въоръжени схватки, набързо сключени и набързо забравени мирни споразумения: затова известният кардинал Бентиволио, тогава нунций във Франция, заявява, че в нея се редували само бури.

През 1621 г. френските реформирани църкви предложили на станалия впоследствие конетабъл Ледигиер да оглави войските им срещу сто хиляди екюта на месец. Ледигиер обаче бил наясно с амбициите си повече, отколкото те с намеренията си, познавал ги, тъй като ги бил командвал, и предпочел да воюва срещу тях, а не на тяхна страна — в отговор на предложението им той станал католик. После хугенотите се обърнали към маршал херцог Дьо Буйон, който заявил, че е твърде стар; накрая увещали херцог Дьо Роан да се заеме с неблагодарната роля и той заедно със своя брат Субиз се осмелил да воюва против краля на Франция.

През същата година конетабълът Дьо Люин повел Луи XIII през провинциите. Над петдесет града били покорени почти без съпротива; при Монтобан обаче претърпели поражение: кралят бил принуден да напусне местността. Ла Рошел бил обсаждан напразно: градът се отбранявал сам и получавал помощ от Англия; виновният в престъпление срещу държавния глава херцог Дьо Роан се споразумял за мир с краля почти сякаш и той носел корона.

След този мир и след смъртта на конетабъла Дьо Люин се наложило войната да бъде възобновена и Ла Рошел отново да бъде обсаден — бил все тъй обвързан с Англия и с калвинистите в кралството срещу суверена. Една жена (майката на херцог Дьо Роан[1]) ръководила отбраната на този град цяла година срещу кралската армия, срещу дейността на кардинал Дьо Ришельо и срещу неустрашимостта на Луи XIII, който неведнъж за малко не загинал при обсадата. Градът страдал ужасно от глад и поражението му се дължало единствено на дигата от петстотин стъпки[2], която кардинал Дьо Ришельо построил по примера на Александър и неговата дига при Тир. Тя укротила и морето, и ларошелците. Кметът Гитон, който искал да се погребе под развалините на Ла Рошел, дръзнал, след като се бил предал, да се появи пред кардинал Дьо Ришельо със своите гвардейци. Кметовете на главните хугенотски градове имали такива: гвардейците на Гитон му били отнети, както и привилегиите на града. Херцог Дьо Роан, водач на метежните еретици, продължавал да воюва от своя страна; англичаните, макар и протестанти, го изоставили и той се свързал с испанците, нищо че били католици; ала твърдото ръководство на кардинал Дьо Ришельо заставило победените навсякъде хугеноти да му се подчинят.

Всички дотогавашни едикти в тяхна полза били според договори с кралете. Ришельо пожелал издаденият от него да бъде назован едикт на пощадата. Кралят вложил в него прошката на суверенната си власт. Новата религия била забранена в Ла Рошел, на остров Ре, в Олерон, Привас и Памие; иначе Нантският едикт, който калвинистите неизменно възприемали като свой върховен закон, си останал в сила.

Изглежда странно как кардинал Дьо Ришельо, така абсолютистки и дръзновено настроен, не е отменил прословутия едикт: тогава той имал друго намерение, може би по-трудно за изпълнение, ала не по-малко съответстващо на неговото честолюбие и на висотата на волята му. Той се стремял към славата да покори духовете; вярвал, че това ще му се удаде заради мъдростта, мощта и политиката му. Проектът му бил да спечели неколцина проповедници, които преданите на реформата назовавали преподобни и които днес наричаме пастори, като ги застави първо да признаят, че католическият култ не е престъпление против Бог, а сетне малко по малко да ги поведе, като им отстъпи по някои не много важни въпроси, същевременно убеждавайки римския двор, че не им е отстъпил в нищо. Възнамерявал да очарова част от преданите на реформата, да подкупи други с дарове и благоволения и накрая да излезе тъй, че привидно ги е приобщил към Църквата; щял да остави всичко друго на времето, лелеейки единствено славата, че е извършил или подготвил това велико дело, само и само то да се припишело на него. По споразумението заработили прословутият капуцин Жозеф, както и двама спечелени преподобни от другата страна. Оказало се обаче, че кардинал Дьо Ришельо се е самонадценил и е по-трудно богословите да достигнат до съгласие, отколкото да се градят диги през Океана.

Раздразненият Ришельо решил да смаже калвинистите, ала други грижи му попречили да го стори. Той трябвало да се сражава както с аристокрацията в кралството, така и с кралския дом, с целия австрийски дом, а често и със самия Луи XIII. Накрая насред всички бури го застигнала преждевременна смърт; намеренията му останали не напълно осъществени, а името му се оказало по-скоро блестящо, отколкото обичано и почитано.

Иначе подир превземането на Ла Рошел и едикта на пощадата войните секнали и имало вече само диспути. Двете страни печатали от онези дебели книги, които вече никой не чете. Духовенството, главно йезуитите, се стремяло да покръсти хугенотите; преподобните се стараели да привличат католици на своя страна. Кралският съвет бил зает да издава решения относно гробища, които двете религии си оспорвали в разни селца, относно храмове, построени върху земи, принадлежали по-преди на Църквата, относно училища, права над замъци, погребения, камбани; преданите на реформата рядко печелели процесите. Подир толкова опустошения и съсипия останали само тия дребни трънчета. След като херцог Дьо Роан вече не им бил водач, хугенотите останали без такъв, още повече че и родът Дьо Буйон не разполагал вече със Седан; те дори проявили доблестта да си останат спокойни, докато траели разделението на Фрондата и гражданските войни, причинени от аристократите, парламентите и епископите, които уж служели на краля против кардинал Мазарини.

Докато бил жив този министър, почти не ставало дума за религия. Той най-спокойно дал поста главен контрольор на финансите на един калвинист и чужденец на име Херварт: всички предани на реформата се прибрали по ферми, фермички и по местата, зависещи от тях.

Колбер, който съживил националната индустрия и когото можем да разглеждаме като основател на търговията, използвал много хугеноти в изкуствата, в манифактурите, в марината. Всички тия полезни дейности, които им осигурявали занятие, смекчили постепенно у тях прихватливия бяс на противоречието; петдесетте години слава на Луи XIV, могъществото му, здравото и жизнено управление отнели на фракцията на реформата, както и на всички съсловия в държавата, дори мисълта за съпротива. Великолепните празници на галантния двор направо излагали на присмех педантизма на хугенотите. Докато добрият вкус се усъвършенствал, псалмите на Маро и на Без изобщо вече не изглеждали привлекателни: тия псалми, които били очаровали двора на Франсоа II, при Луи XIV вече допадали единствено на простолюдието. Здравата философия, която към средата на този век вече си пробивала път в обществото, в крайна сметка допълнително убеждавала почтените хора да не се замесват в препирни и диспути.

Ала докато разумът полекичка завладявал хората, самият дух на диспутите можел да послужи за укрепване на спокойствието в държавата: янсенистите вече започвали да си извоюват някаква слава и печелели онези, които още се занимавали с подобни тънкости. Те пишели против йезуитите и против хугенотите; последните пък отвръщали на янсенистите и на йезуитите; а лутераните от провинцията Елзас пишели против всички заедно. Словесните войни между толкова фракции, след като държавата била заета с тъй важни неща, а правителството било всемогъщо, за твърде малко години се преобразили в занимание на лениви люде, рано или късно достигащо до безразличие.

Луи XIV се дразнел от преданите на реформата поради непрестанните напомняния на духовенството, поради подмятанията на йезуитите, поради римския двор, поради канцлера Льотелие, поради неговия син Лувоа — последните двама били врагове на Колбер, — които искали да погубят преданите на реформата като разколници, понеже Колбер ги защитавал като полезни поданици. Луи XIV нямал задълбочени познания относно тяхното учение и ги възприемал, не без известно основание, като бивши бунтовници, на които трудно било наложено подчинение. Отначало той се заел постепенно да руши градежа на тяхната религия. При най-дребен повод им се отнемали храмове; забранявало им се да се женят за девойки католички, като това може би не е било добра политика: тук не се отчитала силата на един пол, твърде познат на двора. Интендантите и епископите се стараели под най-правдоподобни предлози да отнемат децата на хугенотите: през 1681 г. Колбер получил заповед да не приема никой с тази вяра във фермите; доколкото било възможно, ги изключвали и от общностите на изкуствата и занаятите. Кралят ги задържал под едно иго, което все още не утежнявал: излезли постановления, с които се забранявало насилието срещу тях; към строгостите били добавени намеци; сурово било единствено формалното правораздаване.

Било прилагано едно често ефективно средство за препокръстване: парите; тази възможност обаче не се използвала достатъчно. С тайната мисия бил натоварен Пелисон: същият този Пелисон, дълго време сам калвинист, тъй познат със своите произведения, с многословното си красноречие, с привързаността си към главния интендант Фуке, за когото бил и момче за поръчки, и фаворит, и жертва. Той имал щастието да получи просветление и да промени религията си във време, когато промяната можела да му донесе достойнства и богатство: надянал расо, получил бенефиции и поста отговорник по прошенията. Кралят му поверил дохода от абатствата Сен Жермен де Пре и Клюни към 1677 г. заедно с приходите от една трета от икономствата, които да се раздадат на желаещите да се препокръстят. Епископът на Гренобъл кардинал Льокамю вече си бил служил с този метод. Натовареният със задачата Пелисон изпращал пари в провинциите; стремежът бил да се постигнат повече покръствания срещу по-малко пари; дребни суми, раздадени на нуждаещи се, удължавали списъка, който Пелисон представял на всеки три месеца пред краля, уверявайки го, че всичко на този свят отстъпвало пред неговата мощ и пред неговото благоволение.

Окуражен от тия дребни успехи, които с времето можело да станат и по-значителни, съветът се осмелил дотам да излезе през 1681 г. с декларация, че децата можело на седем годинки да се откажат от своята религия; за да се придаде смисъл на декларацията, из провинциите били взети много деца, които да сменят вярата си, а при родителите били настанявани военни лица.

Този натиск на канцлера Льотелие и на неговия син Лувоа заставил много семейства от Поату, Сентонж и околностите да напуснат страната. Чужденците побързали да се възползват от това.

Кралете на Англия и на Дания, а най-вече град Амстердам, поканили френските калвинисти да забягнат в техните държави и им осигурили поминък. Амстердам дори се заел да гради хиляда къщи за бежанците.

Съветът съзрял опасните последствия от прибързаната употреба на авторитарност и сметнал, че ще ги спре със същата тази авторитарност. Усещало се, че занаятчиите са необходими в една страна с процъфтяваща търговия, както и моряците — във време, когато се градяла мощна марина: за лицата от тези професии, които се опитали да се измъкнат, било отредено наказание да гребат на галерите.

Забелязано било, че доста семейства разпродавали недвижимото си имущество, — тозчас било публикувано уверение, според което то се конфискувало, ако до година след продажбата продавачите напуснели кралството. Засилила се строгостта към преподобните: за най-дребно нарушение храмовете им били закривани; всички ренти, предоставени със завещания на консисториите, се предавали на болниците в кралството.

Било забранено на учителите калвинисти да приемат пансионери; преподобните били обложени с личен данък; отнети били благородническите звания на кметовете протестанти; лицата, обвързани с кралския дом, кралските секретари, които били протестанти, били освободени от длъжност; изповядващите тази религия не били допускани нито сред нотариусите, нито сред адвокатите, та дори и сред прокурорите.

На цялото духовенство било разпоредено да печели нови привърженици, докато на реформистките пастори това било забранено под заплаха от вечно изгнание. Всички тези заповеди били публично подбудени от френското духовенство. В крайна сметка ставало дума за законни деца, които не искали да делят площ с насила въведени съседи чужденци.

Пелисон продължавал да купува новопокръстени, ала госпожа Херварт, вдовицата на главния контрольор на финансите, движена от сляпа вярност към религията, каквато е обичайно да наблюдаваме при жените, изпращала също толкова пари, за да няма покръствания, колкото и Пелисон, за да ги осъществи.

1682 г. Най-накрая хугенотите се осмелили да не се подчинят тук-там. Събрали се във Виваре и в Дофине в близост до местата, където били съборени техни храмове: нападнали ги и те се отбранявали. Това била само лека искрица в сравнение с огъня на някогашните граждански войни. Двеста-триста нещастници, без водачи, без укрепления, дори без цели, били разпилени за четвърт час; подир поражението последвали жестоки смъртни наказания. Интендантът на Дофине обрекъл на разчекване на колело внука на пастор Шамие, който бил съставил Нантския едикт: той е сред най-именитите мъченици на сектата; дълго време името Шамие било почитано сред протестантите.

1683 г. Интендантът на Лангьодок[3] наредил да измъчват до смърт на колелото проповедника Шомел. Трима други били осъдени на същата смърт, десетима — на обесване; спасили се с бягство и били екзекутирани само чучелата им.

Всичко това вдъхвало страх, същевременно водело и до заинатяване. Добре известно е, че хората се привързват толкова по-силно към своята религия, колкото повече страдат заради нея.

Тогава убедили краля, след като из всички провинции били изпратени мисионери, да изпрати драгуни. Насилието било съвсем неуместно; то било следствие на тогавашните настроения в двора, че името на Луи XIV може да съкруши всичко. Не разбирали, че тогавашните хугеноти нямат нищо общо с едновремешните от Жарнак, Монконтур и Кутра; че яростта на гражданските войни е угаснала; че дълго траялата болест води до постоянна отпадналост; че за всяко нещо при хората си има време; че бащите може да са били бунтовници при Луи XIII, но децата са подчинени при Луи XIV. В Англия, в Холандия, в Германия съжителствали в мир в същите градове, където се били клали през миналия век, какви ли не секти: всичко доказвало, че на един абсолютен владетел могат да служат добре и католици, и протестанти; лутераните от Елзас били явно доказателство. Най-сетне оказало се, че кралица Кристина е права да заявява в свое писмо по повод на тези насилия и изселвания: „Възприемам Франция като болник, на когото режат ръцете и краката, за да го излекуват от болест, напълно годна за лечение с добро отношение и търпение.“

Луи XIV, който завладява Страсбург през 1681 г. и закриля там лутеранството, е можел да изтърпи в своите земи и калвинизма, който с течение на времето би изчезнал, тъй както броят на лутераните в Елзас намалява всекидневно. Нима е възможно човек да си представи, че при насилие над голям брой поданици няма да бъде загубен и по-голям брой, който въпреки едиктите и въпреки охраната ще побегне пред едно насилие, възприемано като чудовищно гонение? Защо изобщо да се стоварва омразата на над един милион души върху едно обичано и скъпо име, към което протестанти и католици, французи и чужденци, са добавили Велики? Самата политика сякаш налагала търпимост към калвинистите, за да бъдат те противопоставени на несекващите претенции на римския двор. Тъкмо тогава кралят открито бил скъсал с Инокентий XI, врага на Франция, Луи XIV обаче съчетал интересите на религията си с интересите на величието си и пожелава едновременно да унизи папата и да смаже калвинизма.

Той си представял и двете неща със свойствения му култ към блясъка и славата. Епископите, много интенданти, целият съвет го уверили, че войниците само с вида си ще довършат започнатото от благоволението му и от мисиите. Смятал, че ще прояви само известна авторитарност, ала онези, на които тя била възложена, я проявили крайно грубо.

Към края на 1684 г. и в началото на 1685 г., когато силно въоръженият Луи XIV не се боял от никой свой съсед, били разпратени войски във всички градове и до всички замъци, където имало най-много протестанти; драгуните, твърде зле дисциплинирани по онова време, извършили най-много безчинства и тази репресия била наречена драгонада[4].

Границите се охранявали извънредно старателно, та да не избягат онези, които трябвало да преминат към Църквата. Било нещо като ловуване в затворено пространство.

Начело на войниците имало епископ, интендант, подделегат, свещеник или друго упълномощено лице. Събирали главните калвинистки семейства, особено онези, които минавали за „лесни“, те се отказвали от своята религия от Името на останалите, а инатящите се бивали предавани на войниците, които разполагали с пълна свобода, само нямали право да убиват; и все пак имало толкова жестоко измъчвани хора, че умрели от това. Децата на бежанците в чужди страни до днес надигат глас около това гонение срещу техните близки; сравняват го с жестоките гонения, на които е била подложена първоначално Църквата.

Странен контраст било как откъм един изпълнен с наслади двор, където витаели приятни нрави, изящество, очарованието на доброто общество, може да се издадат подобни твърди, безмилостни заповеди. Маркиз Дьо Лувоа вложил в това дело непреклонността на своя характер; тук личи същото вдъхновение, потопило Холандия под водата и опожарило Пфалц. Запазени са негови собственоръчно съставени писма от 1685 г. със следното съдържание: „Негово Величество желае да бъде приложена най-корава строгост към онези, които не искат да възприемат неговата религия; онези, които държат на глупашката слава да останат последни, трябва да бъдат притиснати докрай.“

Париж не бил изложен на тези страдания; виковете щели да се разнесат твърде близо до престола — колко му е да бъдат направени нещастни хората, стига само да не се налага да ги чуваме.

1685 г. И тъй, докато навсякъде се рушат храмове и в провинцията се налага препокръстване с оръжие, Нантският едикт най-накрая бива отменен през октомври 1685 г.; окончателно бива разрушен един подкопан отвсякъде градеж.

Камарата на едикта вече била премахната. На съветниците калвинисти в парламента било наредено да подадат оставки. Безброй решения на съвета изригнали, за да премахнат останките от забранената религия: най-съдбоносно сякаш било онова, според което се заповядвало децата на предполагаемите реформисти да бъдат отнемани и предавани на най-близките роднини католици (януари 1686 г.); природата издигала толкова могъщ глас срещу тази заповед, че тя не била изпълнена.

Впрочем в прословутия едикт, отменил Нантския, е заложено едно събитие, съвсем противоположно на търсения резултат. Целяло се присъединяването на калвинистите към Църквата на кралството: Гурвил, един твърде разумен мъж, до когото Лувоа се допитал, му предложил, както ни е известно, да затвори всички преподобни и да пусне единствено онези, които, получили тайни пенсии, се съгласят да се отрекат от вярата си публично и които щели да свършат работа по приобщаването повече от мисионерите и войниците. Вместо да бъде последван този политически съвет, било наредено с едикт всички преподобни, които не пожелаят да сменят вярата си, да напуснат кралството до две седмици: било същинско заслепление да се мисли, че при прогонването на пасторите голяма част от паството няма да ги последва; това било предубеждение в полза на собствената сила и непознаване на хората — да си представиш, че толкова уязвени сърца, толкова разгорещени от мисълта за саможертва въображения, особено в южните части на Франция, няма да се изложат на какво ли не, за да отидат да изтъкнат своята вярност и славното си изгнание сред чужденците, при толкова нации, завиждащи на Луи XIV, които разтваряли обятия, за да приемат бегълците.

Старият канцлер Льотелие подписал едикта и радостно възкликнал: Nunc dimittis servum tuum, Domine, quia viderunt oculi mei salutare tuum[5]. He е знаел, че се подписва под едно от големите нещастия за Франция[6].

Неговият син Лувоа също се заблуждавал, смятайки, че една негова лична заповед ще опази границите и бреговете, за да не побягнат онези, които са го решили. Нарушенията на закона винаги успяват да надскочат властта: достатъчно било да се плати на някои пазители, за да се измъкнат тълпи от бежанци. За три години близо петдесет хиляди семейства напуснали кралството и били последвани от други; те отишли при чужденците със своите занаяти, манифактури и богатства. Почти цяла Северна Германия, дотогава недодялана и неиндустриализирана, добила нов облик покрай прехвърлилите се там хора; те населили цели градове. Произвеждали купувани преди от Франция платове, шевици, шапки и чорапи; цяло предградие на Лондон било населено от френски работници копринари; други пренесли там изкуството по обработката на кристалите, което било изгубено за Франция. И досега в Германия циркулира златото, харчено от бежанците. Така Франция изгубила около петстотин хиляди жители, огромно количество звонкови пари и най-вече изкуства, обогатили враговете й. Холандия спечелила отлични офицери и войници; принц Д’Оранж и херцогът на Савоя съставили цели полкове от бежанци; същите онези владетели на Савоя и Пиемонте, които били проявили такава жестокост против верните на реформата в своите страни, заплащали на френските реформисти; принц Д’Оранж със сигурност не ги наемал поради преданост към религията. Някои се установили чак до нос Добра Надежда: племенникът на известния Дюкен, главен наместник на марината, основал малка колония в този далечен край. Тя не процъфтяла; устремилите се към нея загинали в по-голямата си част; и все пак още има следи от тази колония в съседство с хотентотите. Французите се разпилели по-далеч и от евреите.

Напразно затворите и галерите се пълнели с хора, несъумели да избягат. Какво да се прави с толкова нещастници, укрепени във вярата заради тормоза? Как да бъдат оставени по галерите правници и недъгави старци? Няколкостотин души били откарани в Америка. Накрая съветът сметнал, че ако отпътуването от кралството не е забранено, духовете няма да са настроени към тайно желание за непокорство и бягствата ще намалеят. Това също било грешка; местата за преминаване били отворени и повторно безсмислено затворени.

През 1685 г. на калвинистите било забранено да им прислужват католици, от страх да не би господарите да объркат слугите; година по-късно в друг едикт било разпоредено да уволнят слугите хугеноти, та да бъдат арестувани като скитници. Самият начин на репресиране не бил стабилен, просто възнамерявали да ги тормозят, докато ги покръстят.

Всички храмове били унищожени, всички преподобни — пратени в изгнание, целта била да бъдат задържани в римското вероизповедание всички, които по убеждение или поради страх се били присъединили към него. В кралството те били останали над четиристотин хиляди[7]; били заставени да посещават богослуженията и да се черкуват; някои изхвърлили хостията, след като я получили, и били изгорени живи. Телата на онези, които не искали да получат последно причастие преди смъртта, били жигосвани и изхвърляни на бунищата.

Всяко гонение води до привързване, когато нанася удари при развихрен подем. Калвинистите се събирали навсякъде да пеят своите псалми въпреки заплахата от смъртна присъда за онези, които присъстват на събирания. Смъртна присъда очаквала и преподобните, прибрали се в кралството, като за предаващите ги имало пет хиляди и петстотин ливри награда. Мнозина се завърнали и били обесени или разчекнати на колело.

Сектата си съществувала, макар привидно да била смазана: тя напразно разчитала през време на войната от 1689 г., че крал Уилям, снемайки от престола своя тъст католик, ще подкрепи калвинизма във Франция; през войната от 1701 г. бунтовничеството и фанатизмът размирили Лангьодок и съседните провинции.

Бунтът бил възбуден от пророчества. Във всички времена предсказанията са представлявали средство за привличане на простодушните и за възпламеняване на фанатизма. Ако лукавството уцели от сто предсказания, които се е осмелило да направи, едно-единствено, другите биват забравени, а това си остава залог за Божията благодат, доказателство за чудо: ако нито едно събитие не се сбъдне, се дават обяснения и се търси друг смисъл; ентусиастите се задоволяват с него, а глупците вярват.

Сред най-пламенните пророци бил преподобният Жюрийо. Като начало той се наложил над Котер, над някаква си Кристин[8], на Юст Велзий, на Драбиций, които смятал за вдъхновени от Бога; после почти се поставил до автора на Апокалипсиса и до Свети Павел. Неговите привърженици, а по-скоро врагове, отсекли в Холандия медал с надписа: Jurius propheta. Той обещал, че Божият народ ще бъде освободен за осем години. Предсказваческата му школа имала влияние из планинските райони на Дофине, на Виваре и на Севените, местности, склонни да се вслушват в пророчества, населени от невежи и възпламеними духове, горещи като климат и като настроения на проповедниците.

Първата пророческа школа била основана в стъкларница на една планина в Дофине, наречена Пейра: стар хугенот на име Дьо Сер съобщил там за падането на Вавилон и възстановяването на Йерусалим; той показвал на децата думите от Светото Писание, гласящи: „Кога трима или четирима се съберат в Мое име, Моят Дух е с тях; зрънце вяра ще е достатъчно, за да се поместят планини.“ Сетне Духът влизал в него: предавали му го, като му духали в устата, нали в Евангелие от Матея се казва, че Иисус духнал към учениците си преди смъртта. Той направо обезумявал; получавал гърчове; гласът му се променял; оставал неподвижен, несвестен, с щръкнала коса, както си му е редът при всички народи и в съответствие с традицията за безумците, предавана век подир век. Така децата получавали дарбата да пророкуват и ако не помествали планини, това било, понеже нямали достатъчно вяра, за да получат Духа, както и за да правят чудеса; затова те още повече се стараели, та да имат и тоя дар.

А докато Севените били школа за ентусиасти, преподобни, наричани апостоли, идвали тайно да проповядват сред народа.

Клод Брусон, от уважаван род в Ним, красноречив и дълбоко вярващ, силно тачен от чужденците, се завърнал в отечеството си през 1698 г. и бил обвинен не само че изпълнявал богослужебните си функции въпреки едиктите, а и че десет години по-рано е поддържал кореспонденция с врагове на държавата: действително работил по проект да вкара английски и савойски войски в Лангьодок. Собственоръчно писаният проект, пратен до херцог Фон Шомберг, бил заловен отдавна и се намирал в ръцете на интенданта на провинцията. Брусон пътувал от град в град, бил заловен в Олерон и прехвърлен в цитаделата в Монпелие. Интендантът и съдиите го разпитали: той отговорил, че е апостол на Иисус Христос, че е бил посетен от Светия Дух, че не бивало да скверни вярата, че негов дълг било като хляб да предава Словото на своите братя. Питали го дали апостолите са писали проекти, за да бунтуват провинции; показали му фаталното послание и съдиите единогласно го осъдили да бъде пребит на колелото. Умрял, както са умирали първите мъченици. Цялата секта ни най-малко не го приела за престъпник срещу държавата, а съзряла в него светец, укрепил вярата с кръвта си; било написано житие за мъченика господин Дьо Брусон.

Пророците се нароили и безумието нараснало. За беда през 1703 г. един абат от обителта Шела, инспектор на мисиите, получил заповед от двора да затвори в манастир двете дъщери на един наскоро покръстен благородник. Вместо да ги откара в манастира, той най-напред ги завел в замъка си. Калвинистите се скупчили: разбили портите и освободили двете момичета и няколко други затворници. Метежниците заловили абат Дю Шела; предложили му да го оставят жив, ако приеме религията им; той отказал. Един пророк му извикал: „Умри тогава; Духът те осъжда, грехът ти е върху теб.“ И го застреляли с пушките. После хванали палачите, които обезглавявали, и ги обесили, като закачили на шиите им названията на техните длъжности; оттам се спуснали към всички свещеници, които срещали, и ги избивали. Срещу тях била вдигната потеря; те се оттеглили сред гори и скали. Броят им нараствал: мъже и жени пророци измежду тях им обещавали от името на Бога, че Йерусалим ще бъде възстановен, а Вавилон ще рухне. Внезапно между тях се появил абат Дьо Лабурли и им дал насред дивия им приют пари и оръжия.

Това бил синът на маркиз Дьо Гискар, помощник-губернатор на краля, един от най-разумните хора в кралството. Синът бил твърде недостоен за своя баща. Бил се притаил в Холандия заради извършено престъпление и отишъл да подбужда Севените към бунт: подир известно време се прехвърлил в Лондон, където бил арестуван през 1711 г. за предателство спрямо английското правителство, след като бил предал родината си. Когато го отвели пред съвета, той грабнал от масата едно от онези дълги ножчета, с които може да се извърши убийство, и ударил с него канцлера Харли, впоследствие граф Оксфорд, та го отвели окован в затвора: самоубил се, за да не умре мъчително. Тъкмо този човек дошъл да окуражи фанатиците от името на англичаните, на холандците и на херцога на Савоя, обещавайки им значителна помощ.

1703 Голяма част от страната тайно им симпатизирала. Бойният им вик бил: „Без данъци; свобода на вероизповеданието.“ Подобен вик навсякъде би допаднал на населението. Този бяс оправдавал пред хората стремежа на Луи XIV да премахне калвинизма; ала без отменянето на Нантския едикт никога не би се стигнало до борба с подобни ужасни прояви.

Отначало кралят изпратил маршал Дьо Монревел с малко войска. Той воювал с нещастниците по начин, който ги надминал по варварство: разчеквали на колела и горели пленените; ала и войниците, заловени от метежниците, умирали от жестока смърт. Заставен да воюва навсякъде, кралят можел да изпрати срещу тях само малко бойци: трудно било да бъдат притиснати сред почти непристъпните скали, в пещерите и из горите, където те се движели по неутъпкани пътища и от които се спускали внезапно напред като подивели зверове; те дори разгромили в пряк бой военноморски отряд. Срещу тях последователно били изпращани трима маршали на Франция.

През 1704 г. подир маршал Дьо Монревел отишъл маршал Дьо Вилар. Било дори по-трудно да бъдат открити, отколкото бити, така че след като им взел страха, маршал Дьо Вилар им предложил амнистия. Някои се съгласили — вече не вярвали на обещанията на херцога на Савоя да им помогне; нали по примера на толкова суверени и той ги преследвал в своите земи, а бил решил да ги закриля при неприятелите си.

Най-внушителният им водач, единственият, който заслужава да бъде споменат, бил Кавалие. Впоследствие съм го виждал в Холандия и в Англия: беше дребничък рус мъж, с приятно и мило лице — неговите хора го наричали Давид. От чирак на хлебар бил станал водач на доста хора на двайсет и три години благодарение на храбростта си и на една жена пророк, която го изтъкнала по заповед на Светия Дух. Озовал се начело на осемстотин човека и ги командвал, когато му предложили амнистия. Поискал заложници, дали му: отишъл заедно с друг водач в Ним да преговаря с маршал Дьо Вилар.

Обещал да състави четири полка от бунтовници, които да служат на краля под заповедите на четирима полковници, като той щял да бъде единият, той щял да посочи и другите трима: в тези полкове щяло да има свобода на вероизповеданието, както при чуждестранните бойци, платени от Франция; другаде обаче нямало да бъде разрешено нищо подобно.

Условията били приети, ала тъкмо тогава холандски пратеници дошли да спрат преговорите, носейки пари и обещания. Те откъснали Кавалие от главните фанатици: той обаче бил дал дума на маршал Дьо Вилар и поискал да бъде верен на нея. Приел чина полковник и започнал да формира полк със сто и трийсет души, които оставали с него.

Често съм чувал от устата на маршал Дьо Вилар как попитал този младеж по какъв начин е успял на своята възраст да подчини до такава степен подобни жестоки и недисциплинирани хора. Той отговорил, че ако не му се покорявали, пророчицата с прякор голямата Мари незабавно се вдъхновявала и осъждала на смърт недоволните, които били убивани без много размисъл[9]. Зададох впоследствие на Кавалие същия въпрос и получих същия отговор.

Странният пазарлък бил проведен след битката при Хьохщет. Луи XIV, тъй надменно отписал калвинизма, сключил мир под названието „амнистия“ с един хлебарски чирак, а маршал Дьо Вилар му предал заповед за назначение като полковник с пенсия от хиляда и двеста ливри.

Новоназначеният полковник се представил във Версай; там получил заповеди от военния министър. Кралят го видял и свил рамене. Наблюдаваният от правителството Кавалие се изплашил и се оттеглил в Пиемонте: оттам преминал в Холандия и в Англия. Воювал в Испания, като командвал полк, съставен от френски бежанци, в битката при Алманса. Случилото се с този полк е потвърждение за диващината на гражданските войни и доказва доколко религията допринася за този бяс. Частта на Кавалие се сблъскала с френски полк: щом се разпознали, се спуснали един срещу друг с щикове, без да стрелят. Споменахме, че щиковете не са решаващи за сраженията: при стрелбата точността на предната линия, съставена от три редици, е решаваща за дадения ден; тук яростта сторила нещо, което почти никога не се постига от храбростта: от полковете не останали общо и триста души. Маршал Беруик често с недоумение разказва за това премеждие.

Кавалие умира като генерал и губернатор на остров Джърси с репутация на голям храбрец, като съхранява единствено смелостта от първоначалните си изстъпления и донякъде заменя с предпазливост фанатизма поради липса на пример.

Маршал Дьо Вилар бил отзован от Лангьодок и заместен от маршал Беруик. Пораженията на кралските въоръжени сили укрепили фанатиците от Лангьодок, надяващи се на небесна помощ и получаващи такава от съюзниците: изпращали им пари през Женева; те очаквали да им проводят и офицери от Холандия и от Англия; имали поддръжници във всички градове на провинцията.

Заговорът им да заловят в Ним херцог Беруик и интенданта Бавил, както и да побунят Лангьодок и Дофине и да докарат там враговете бил извънредно внушителен. Над хиляда съзаклятници го опазили в тайна; един обаче я издал и всичко се разкрило: повече от двеста души били умъртвени жестоко. Маршал Беруик изтребил с огън и желязо де що били срещнати от тия клетници: някои загинали с оръжие в ръка, други — на колелата или сред пламъци; отделни хора, по-скоро склонни да боравят с пророчества, а не с оръжие, намерили начин да се прехвърлят в Холандия. Френските бежанци ги приели като небесни пратеници; излезли насреща им, пеейки псалми и хвърляйки по пътя им разлистени клонки. Мнозина от пророците заминали за Англия; там обаче сметнали, че епископалната църква доста прилича на римската, и се опитали да налагат своята вяра. Убеждението им било тъй силно, че без да се съмняват във възможността при силна вяра да бъдат вършени чудеса, предложили да възкресят някой мъртвец — когото им предложат. Простолюдието навсякъде си е простолюдие и презвитерианците можело да се присъединят към фанатиците против англиканското духовенство. Кой би повярвал, че един от най-видните европейски геометри, Фасио Дюилие, както и един твърде учен литератор на име Доде са били начело на тези луди глави? Фанатизмът превръща и науката в своя съзаклятница и души разума.

Английското правителство заело позиция, каквато винаги би била подобаваща спрямо хора, стряскащи с чудеса: позволили им да изкопаят един мъртвец от гробището при катедралния храм. Мястото било обградено от гвардейци; всичко преминало като съдебна церемония: резултатът бил, че пророците били приковани на позорния стълб.

Фанатичните изстъпления нямало как да успеят в Англия, където философията вече се налагала; те не притеснявали и Германия, откакто трите религии — католическата, евангелската и реформаторската — били еднакво защитени от вестфалските договори; Съединените провинции приемали всички изповедания с политическа търпимост. В крайна сметка в последните години на този век единствено Франция станала арена на духовни конфликти, независимо от напредъка на разума. Разумът, който тъй бавно надделява сред учените хора, все още едва си пробивал път към тях, да не говорим за повечето граждани. Той трябва първо да се вкорени във важните глави; после снизхожда към другите посредством общуването и накрая направлява самия народ, който не го познава, ала виждайки, че водачите се държат умерено, се научава и сам да бъде такъв. Това е въпрос на дълго време, а времето още не е било дошло.

[1] Катрин Ларшевек дьо Партне (1554–1631), чийто първи брак бил с Шарл дьо Келенек, барон Дьо Пон, а втори съпруг й станал Рьоне дьо Роан. — Б.фр.изд. ↑

[2] В „Есе за нравите“ (глава CLXXVI) Волтер твърди, че дигата е дълга четири хиляди и седемстотин стъпки. — Б.фр.изд. ↑

[3] Анри д’Агсо, интендант на Лимузен, а после и на Аангьодок, баща на канцлера Д’Агсо. — Б.фр.изд. ↑

[4] Госпожа Дьо Кайлю казва: „Неговите заповеди (на Луи XIV) били преиначавани, без негово знание били извършени жестокости, които той би наказал, ако имаше как да научи за тях“; господин Лувоа само се задоволявал всеки ден да му казва: „Еди-колко си души се покръстиха, както бях казал на Ваше Величество, само при вида на войниците.“ — Б.фр.изд. ↑

[5] „Сега отпускаш Твоя раб, Владико, според думата си, смиром; защото очите ми видяха Твоето спасение…“ (Лук. 2:29-30). — Б.пр. ↑

[6] Ако прочетете надгробното слово за Льотелие от Босюе, канцлерът ще ви се стори праведен и велик човек. Ако прочетете „Анали“ на абат Дьо Сен Пиер, той е подъл и опасен царедворец, умел клеветник, за когото граф Дьо Грамон казвал, щом го видел да излиза от частна среща с краля: „Все едно гледам хищна белка, която е прегризвала пилешки вратове, как си облизва окървавената муцуна.“ — Б.а. ↑

[7] Неведнъж е писано, че във Франция има още три милиона предани на реформата. Това преувеличение е възмутително. Господин Дьо Бавил наброява по-малко от сто хиляди в Лангьодок и е точен. В Париж те не са и хиляда и петстотин; в много градове и в цели провинции изобщо липсват. — Б.а. ↑

[8] Кристин Понятовице, дъщеря на полски монах вероотстъпник, умряла през 1644 г. — Б.фр.изд. ↑

[9] Това обстоятелство би трябвало да се намира в истинските „Мемоари на маршал Дьо Вилар“. Първият том със сигурност е от него: той съвпада с видения от мен ръкопис; другите два са от другиго, има разлика в стила. — Б.а. (Обстоятелството, цитирано от Волтер, наистина присъства в „Мемоарите на Вилар“. — Б.фр.изд.). ↑

Глава XXXVII.
Относно янсенизма

Калвинизмът неизбежно водел до граждански войни и подкопавал основите на държавите. Янсенизмът успявал само да поражда богословски спорове и словесни войни; реформаторите от шестнайсети век били разкъсали всички връзки, посредством, които римската църква удържала хората, били нарекли най-светите за нея неща идолопоклонство, били разтворили вратите на нейните обители и предали съкровищата й на светски лица — едната фракция трябвало да унищожи другата. Действително няма страна, в която религията на Калвин и на Лутер да се е вестила, без да доведе до гонения и до войни.

Янсенистите обаче не нападали Църквата, не посягали към основните догми и богатствата й, пишели само по абстрактни въпроси, ту против верните на реформата, ту против папските институции, и никъде не спечелили подкрепа; накрая тяхната секта била презряна почти в цяла Европа, макар немалко нейни последователи да били достойни за уважение покрай своите таланти и нрави.

В това време, когато хугенотите привличали сериозно вниманието, янсенизмът по-скоро обезпокоил Франция, без да я притесни; диспутите били привнесени от другаде, както се случва нерядко. Първо един богослов от Льовен, наречен Мишел Бай, когото наричали „Байус“ според обичая на тогавашния педантизъм, решил да изведе към 1552 г. няколко съждения относно милостта и предопределението. Този въпрос, както и почти цялата метафизика, достига в дълбочина до лабиринта на съдбата и свободата, където цялата античност се е обърквала и където за човека липсва ръководна нишка.

Духът на любопитството, даден от Бог на човека, този необходим за познанието ни импулс, непрестанно ни отвежда отвъд целта, както и другите сили в душата ни, които, ако не ни тласкаха все по-далеч, вероятно не биха били толкова възбуждащи.

Спорило се е за всичко, което се знае и за всичко, което не се знае; ала диспутите на древните философи са били винаги мирни, докато богословите често стигат до кръвопролития и винаги — до бури.

Корделиерите, които си нямали представа за какво става дума, както и Мишел Бай, сметнали, че е извършено покушение против свободната воля и доктрината на Скот е в опасност: впрочем те таели гняв против Бай поради друг спор в почти същия дух и препратили седемдесет и шест съждения на Бай на папа Пий V. Сикст Квинт, който бил тогава главен пълномощник на корделиерите, съставил булата за осъждане през 1567 г.

Дали поради страх от компрометиране или поради отвращение да се разискват подобни тънкости, или поради безразличие и презрение към пропозициите от Льовен, седемдесетте и шест съждения били осъдени общо като еретични, водещи към ерес, неблагозвучни, нагли и подозрителни, без да се стига до каквито и да било подробности. Този метод предполага върховна власт и не оставя възможност за диспут. Льовенските богослови били много притеснени, когато получили булата; в нея имало особено една фраза, където в зависимост от запетая, поставена на едно или друго място, се осъждали или приемали твърдения на Мишел Бай: университетът проводил пратеничество до Рим, за да се разбере от Светия Отец къде трябва да бъде поставена запетаята. Римският двор си имал други грижи и в отговор пратил на фламандците екземпляр от булата, в който изобщо липсвала запетая: той бил съхранен в архивите. Архивикарият на име Морийон заявил, че булата на папата следва да бъде приета, „дори да съдържа грешки“ Политически Морийон бил прав; със сигурност е по-добре да се получат сто сбъркани були, отколкото сто селища да бъдат изпепелени, както постъпвали хугенотите и техните противници. Бай повярвал на Морийон и миролюбиво се отрекъл от написаното.

Подир няколко години Испания, пълна със схоластични автори и с напълно липсваща философска школа, дала на света йезуита Молина, който сметнал, че е открил как точно Бог действа върху своите създания и как те му се противят. Той отличил естествения ред и свръхестествения ред, предопределението към милост и предопределението към слава, възпиращата и съдействащата милост, изобретил съвпадащата подкрепа, умереното познание и конгруизма. Умереното познание и конгруизмът били особено редки попадения: с умереното си познание Бог умело се допитвал до човешката воля, за да знае какво ще предприеме човекът, след като получи милостта му; после според употребата, до която ще доведе свободната воля, уреждал нещата тъй, че да подкрепи човека; уреждането на нещата представлявало конгруизмът.

Испанските доминиканци, които не проумявали това обяснение, също както и йезуитите, но им завиждали, написали, че книгата на Молина е „предвестник на Антихриста“.

Римският двор се заел с диспута, попаднал вече в ръцете на великите инквизитори, и съвсем мъдро призовал двете страни да замлъкнат, което и двете не сторили.

Най-сетне се стигнало до самия Климент VIII; за срам на човешкия разум цял Рим се включил в процеса. Един йезуит на име Аший Гаяр уверил папата, че има сигурен начин да се въдвори мир в църквата; той най-сериозно предложил да бъде прието непризованото предопределение, стига доминиканците да приемат умереното познание, и тогава двете системи някак щели да се съвместят. Доминиканците не се съгласили с уговорката на Аший Гаяр; известният сред тях Лемос подкрепил възпиращото съдействие в допълнение към активната добродетел: конгрегациите се развихрили, без да стигнат до съгласие.

Климент VIII умрял, без да успее да сведе до яснота аргументите за и против. Павел V възобновил процеса; тъй като обаче за него самия имало друг, по-важен, свързан с република Венеция, заставил да млъкнат конгрегациите, които били наречени й още биват наричани de auxiliis. Това название, само̀ по себе си също толкова неясно, колкото и поставените въпроси, им било дадено, тъй като думата означава помощ, а в диспута ставало дума за помощта, която Бог дарява на слабата човешка воля. В крайна сметка Павел V заповядал на двете фракции да заживеят в мир.

Докато йезуитите налагали своето умерено познание и своя конгруизъм, Корнелий Янсений, епископ на Ипър, подновил някои от идеите на Бай в дебела книга за свети Августин, излязла от печат едва подир смъртта му; така станал водач на секта, без да си има понятие от това. Почти никой не е чел тази книга, довела до такива смутове, ала Дю Верже дьо Оран, абат на Сен Сиран, приятел на Янсений, човек пламенен, макар и объркан и неясен в собствените си съчинения, дошъл в Париж и спечелил за каузата млади богослови и няколко старици. Йезуитите поискали от Рим да осъди книгата на Янсений като продължение на книгата на Бай и постигнали целта си през 1641 г.; в Париж обаче, във факултета по богословие, както и в учените среди, царели разногласия. Изглежда като че ли няма особено значение да мислим заедно с Янсений, че Бог заповядва невъзможни неща; това не е нито философско, нито утешително разсъждение; и все пак тайната наслада да принадлежиш към фракция, омразата, която си били навлекли йезуитите, стремежът към самоизтъкване и неуморимостта на съзнанието довели до създаването на секта.

Факултетът осъдил пет съждения на Янсений с вишегласие: петте съждения били точно извлечени от книгата по смисъл, но не и като точно предаден словоред. Шейсет богослови се обърнали към парламента с твърдението, че е извършена злоупотреба и камарата постановила страните да се явят.

Страните не се явили; иначе от една страна богослов на име Абер насъсквал духовете против Янсений; от друга страна прословутият Арно, възпитаник на Сен Сиран, защитавал янсенизма с буйно красноречие. Той ненавиждал йезуитите повече, отколкото одобрявал ефективната милост; бил и ненавиждан от тях, тъй като баща му, правник по занятие, се изказал шумно в полза на университета и против техния орден. Роднините му били спечелили голямо уважение като правници и военни; геният му и обстоятелствата, сред които се озовал, го насочили към словесна война и към ръководство на фракция — при подобни обстоятелства честолюбието отхвърля всеки друг път. Борил се срещу йезуитите и срещу преданите на реформата до осемдесетгодишна възраст; негово дело са сто и осем тома, от които почти никой не е сред добрите класически книги, увековечили времето на Луи XIV и пълнещи националните библиотеки. Всички тия произведения имали голям успех в своето време както поради славата на автора, така и поради разгорещеността на споровете. Разгорещеността е охладняла; книгите са забравени; остава онова, което просто е дело на разума: геометрията, вразумителната граматика, логиката, където той се изявява чудесно. Едва ли някой е бил раждан с по-философски дух; ала философията отпада при него поради фракционерството, на което се посвещава, въвлякло в шейсетгодишни жалки школски диспути и нещастия, свързани с твърдоглавието, един ум, създаден, за да просвещава хората.

Университетът не постигнал съгласие относно прословутите пет съждения, епископите също били разделени: осемдесет и осем епископи на Франция писали общо до Инокентий X с молба да отсъди, а единайсет писали отделно, молейки го да не го прави. Инокентий X отсъдил; осъдил всяко от петте съждения поотделно, ала все тъй, без да цитира страниците, откъдето те били извлечени, както и текстовете преди и след тях.

Този пропуск, какъвто не би бил допуснат при частно дело дори в най-затънтеното съдилище, бил налице и в Сорбоната, и при янсенистите, и при йезуитите, и при владетеля понтифекс. Смисълът на петте осъдени съждения със сигурност се съдържа у Янсений. Достатъчно е да бъде отворен трети том на парижкото издание от 1641 г. на страница 138, и четем дума по дума: „Всичко това доказва напълно и очевидно, че няма нищо по-сигурно и по-фундаментално в учението на свети Августин от това, че някои заповеди са невъзможни не само за неверниците и за заслепените и закоравелите, а и за верните, за праведните, независимо от волята и усилията им, според силите, които имат; и няма милост, която да направи тези заповеди възможни.“ На страница 165 можем също да прочетем, че „според свети Августин Иисус Христос не е умрял за всички хора“.

Кардинал Мазарини приема булата на папата при единодушие на духовенството: тогава бил в добри отношения с папата; не обичал янсенистите и с основание ненавиждал фракционерството.

Като че ли настъпил мир за Църквата във Франция; янсенистите обаче изписали толкова писма, свети Августин бил толкова цитиран, задействани били толкова жени, че подир приемането на булата янсенистите се нароили повече от всякога.

Един свещеник от „Сен Сюлпис“ отказал опрощение на господин Дьо Лианкур, защото се твърдяло, че не вярвал, че петте съждения ги има у Янсений, и бил приютил в дома си еретици. Това бил нов скандал и нов повод за писаници. Обадил се богословът Арно; в ново писмо до херцог и пер — истински или въображаем — той изтъкнал, че осъдените съждения на Янсений ги няма при Янсений, но пък ги имало при свети Августин и при много от Отците на Църквата; и добавил, че „свети Петър е бил праведник, за когото милостта, без която не можем нищо, я е нямало“.

Вярно е, че свети Августин и свети Хризостом са казали същото; само дето нещата се променят в зависимост от конюнктурата и Арно се излязъл виновен. Говорело се, че във виното на светите отци трябва да се налива вода; нещо, което е съвсем сериозно за едни, става повод за шеги при други. Факултетът се събрал, дори канцлерът Сегие дошъл от името на краля: Арно бил осъден и изключен от Сорбоната през 1654 г. Присъствието на канцлера сред богословите придало на нещата деспотичност, която на допаднала на обществеността; старанието залата да бъде претъпкана от богослови и от монаси просяци, които не били свикнали да бъдат по толкова мнозина наведнъж, кара Паскал да напише в своите „Провинциални писма“ че „по-лесно е да се намерят монаси, отколкото мислещи хора“.

Повечето от тези монаси не приемали конгруизма, умереното познание, своенравната милост на Молина; те подкрепяли представата за достатъчна милост, към която волята може да се приобщи и никога не се приобщава; за ефективна милост, срещу която може да се противостои, ала това не става; внасяли яснота, като казвали, че може да се противостои разделно на милостта, но не и съставно.

Тези възвишени неща са малко в разрез с човешкия разум, ала позицията на Арно и на янсенистите била прекалено близо до чистия калвинизъм. Тъкмо оттук тръгвал спорът между гомаристите и арминианите. Той разделил Холандия, както янсенизмът разделя Франция; в Холандия обаче всичко се превръща в политика, а не в диспут на лениви хора; заради него по ешафода потича кръвта на държавния секретар Барневелт: ужасяващо насилие, от което холандците се гнусят днес, след като очите им се отвориха за абсурдността на тези диспути, за ужаса на гоненията и за превъзходната потребност от търпимост, изповядвана от мъдреците, управляващи не според мимолетните възторзи на онези, които спорят. Този диспут довежда във Франция само до пастирски послания, до були, до официални писма и до брошури, тъй като имало и по-важни източници на конфликти.

Арно само бил изключен от факултета. Тази дребна несгода му докарала безброй приятели; иначе и той, и янсенистите винаги трябвало да противостоят срещу Църквата и папата. Едно от първите действия на Александър VII, приемника на Инокентий X, било да поднови отричането на петте съждения. Епископите на Франция, които вече били изготвили документ, съчинили нов, завършващ с думите: „Осъждам в сърцето и с устата си петте съждения, съдържащи се в книгата на Корнелий Янсений, чието учение не е учението на свети Августи, обяснено зле от Янсений.“

Впоследствие трябвало да се подкрепя тази формулировка; епископите я представили в своите епархии на всички подозрителни лица. Пожелали тя да бъде подписана и от монахините в Пор Роаял дьо Пари и в Пор Роаял де Шан. Двете обители били светилища на янсенизма, били подвластни на Сен Сиран и на Арно.

Те били основали край манастира Пор Роаял де Шан школа, в която се били оттеглили значителен брой добродетелни, но твърдоглави учени, събрали се поради общите си виждания и обучавали подбрани млади хора. От тази школа излиза Расин, световен поет, познал най-добре човешкото сърце. Паскал, първенец сред френските сатирици — Депрео си остава втори, бил силно свързан с тези знаменити и опасни самотници. Представили за подпис документа на девойките от Пор Роаял дьо Пари и от Пор Роаял де Шан: те отговорили, че не могат добросъвестно да признаят подир папата и епископите, че петте съждения се намират в книгата на Янсений, която не били чели, че най-вероятно мисълта му не е схваната, че можело петте съждения да са погрешни, но че Янсений не бърка.

Това заинатяване раздразнило двора. Цивилният наместник Д’Обре (все още нямало полицейски наместник) отишъл да изкара от Пор Роаял де Шан всички самотници, оттеглили се там, и всички обучавани от тях млади хора. Чула се заплаха, че двата манастира ще бъдат закрити. Спасило ги чудо.

Госпожица Перие, пансионерка в Пор Роаял дьо Пари, племенница на известния Паскал, я боляло окото; в Пор Роаял прибягнали до церемонията с целуване на един от тръните на венеца, положен някога върху главата на Иисус Христос. Трънът бил отскоро в Пор Роаял. Не е много лесно да се докаже как е бил съхранен и пренесен от Йерусалим до предградието „Сен Жак“. Болната го целунала; подир известен брой дни била излекувана. Веднага било заявено и удостоверено, че за миг е била излекувана от безнадеждна фистула на слъзния канал. Девойката починала чак през 1728 г. Лица, живели дълго с нея, са ме уверявали, че излекуването й траяло доста дълго, което е и най-правдоподобно: неправдоподобно е, че Господ, който не извършва чудеса, за да обърне към нашата религия деветнайсет двайсети от земните жители, за които тази религия е непозната или бива ненавистна, внезапно би прекъснал общия ход на природата в полза на едно момиченце, за да оправдае дванайсетина монахини, твърдящи, че Корнелий Янсений не е написал десетината реда, които се смятат за негови, или ги е написал с друга цел, а не с онази, която му е вменена.

Чудото се разчуло до такава степен, че йезуитите писали против него. Отец Анна̀, изповедник на Луи XIV, публикувал „Всуе, янсенисти — по повод чудото, което уж станало в Пор Роаял, от един католически богослов“. Анна̀ не бил нито богослов, нито учен. Той сметнал, че доказва как ако един трън е пристигнал от Юдея в Париж, за да излекува малката Перие, това изтъква как Иисус е умрял за всички, а не само за мнозина. Всички освиркали отец Анна̀. Тогава йезуитите също захванали да вършат чудеса, ала не им провървяло — по онова време се харесвали единствено янсенистките. Няколко години по-късно последвало друго чудо. Една сестра Жертрюд била излекувана в Пор Роаял от оток на крака. Събитието не пожънало успех: времето му било отминало; пък и сестра Жертрюд нямала за чичо човек като Паскал.

Йезуитите, зад които заставали папите и кралете, били напълно отхвърлени от волята на народите: за тях непрестанно се разказвали стари истории за опита за убийство на Анри Велики, замислен от Бариер и изпълнен от техния възпитаник Шател; за мъките на отец Гинар, за прогонването им от Франция и от Венеция, за барутния заговор в Лондон, за Севилския банкрут. По всякакъв начин се мъчели да ги изкарат зловредни. Паскал сторил нещо повече, направил ги смешни. Публикуваните му тогава „Провинциални писма“ били образец за красноречие и шеговитост. И най-добрите комедии на Молиер са безсолни пред първите провинциални писма; Босюе не е дал нищо по-възвишено от последните.

Вярно е, че цялата книга се основава върху една невярна предпоставка: екстравагантните мнения на множество испански и фламандски йезуити умело се приписват на цялото общество. Те биха лъснали също и при доминиканските и францискански казуисти, но целта били единствено йезуитите. В писмата се доказва, че те имат ясното намерение да навредят на нравите на хората — намерение, което никоя секта, никоя общност никога не е имала и не може да има. Ставало дума обаче не за истината, а да се позабавлява публиката.

Йезуитите не разполагали тогава с нито един добър писател, та да заличат безчестието, в което ги запокитва най-добре написаната книга, излизала дотогава във Франция. Въпреки всички свади обаче им се случило почти същото, каквото и на кардинал Мазарини: хора като Бло, Марини и Барбансон накарали цяла Франция да му се смее — той обаче си бил господар на Франция. Отците успели да изгорят „Провинциалните писма“ с решение на парламента на Прованс (9 февруари 1657 г.); въпреки това били смешни и нацията съвсем ги възненавидяла.

Отговорните монахини от абатство Пор Роаял дьо Пари били арестувани от двеста гвардейци и разпръснати по други манастири; оставени били само онези, които се съгласили да подпишат документа. Разпръсването на монахините било новина за Париж. Сестра Пердро и сестра Пасар, които подписали и накарали и други да се подпишат под изявлението, станали тема за шеги и песни, от които градът бил залят благодарение на ленивите хора от онзи вид, за които всичко е забавно и които винаги се присмиват, докато убедените пъшкат, разбунтуваните редят речи, а правителството действа.

Гоненията заякчили янсенистите. Четирима прелати — Арно, епископ на Анже, брат на богослова; Бюзанвал от Бове; Павийон от Але и Коле от Памие — същият, който впоследствие възроптал срещу Луи XIV заради Регалата — се обявили против документа. Това било ново изявление, съставено лично от папа Александър VII, всъщност съвсем същото като първите, получено във Франция от епископите и от парламента. Възмутен, Александър VII назначил девет френски епископа, които да съдят четиримата прелати отстъпници. Тогава нещата съвсем се влошили.

Ала тъкмо когато всичко било пламнало около въпроса дали петте съждения ги има у Янсений или не, Роспилиози станал папа под името Климент IX и успокоил настроенията за известно време. Той настоял четиримата епископи не чисто и просто да подпишат документа, а да го сторят искрено: така излизало, че хем петте съждения са осъдени, хем май не са извлечени от Янсений. Четиримата епископи дали някои пояснения; италианската ведрост укротила френската свадливост. Само един човек вместо друг осъществил този мир, който бил наречен мир на Климент IX, та дори „мир на Църквата“, макар да ставало дума само за един диспут, неизвестен или пренебрегнат навсякъде из останалия свят. Явно след Бай папите винаги се стремят да потушават противоречията, при които настъпват несъгласия, и да заставят страните да поучават в един дух, който всички разбират — нещо съвсем разумно; само дето все става дума за живи хора.

Правителството освободило затворените в Бастилията янсенисти, сред които и Саси, автора на версията на Завета. Върнали изпратените в изгнание монахини: те подписали искрено и сметнали, че чрез тази дума побеждават. Арно излязъл от скривалището, където се бил притаил, бил представен на краля, приет от нунция, посрещнат от обществеността като Отец на Църквата: оттогава се зарекъл да се бори единствено с калвинистите; било му необходимо да воюва. Спокойното време го довело да създаде книгата „Вечността на вярата“, за която му помогнал Никол; това била и темата на големия спор между тях и преподобния Клод, спор, при който и двете страни се сметнали за победили, както си му е редът.

Мирът на Климент IX, спуснат на не особено миролюбиви духове, които все тъй упорствали, се оказал съвсем краткотраен; и двете страни не престанали с подмолните заговори, интригите и оскърбленията.

Херцогиня Дьо Лонгвил, сестра на великия Конде, твърде известна покрай гражданските войни и любовните си връзки, била остаряла, нямала си занимание и станала набожна; и понеже ненавиждала двора, а имала нужда от интриги, се писала янсенистка. Тя изградила квартири при Пор Роаял де Шан, където понякога се оттегляла със самотниците. Това било времето на техния разцвет. Арно, Никол, Льометр, Ерман, Саси, доста хора, които не били толкова известни, но имали заслуги и репутация, се събирали при нея: заменяли духовитостта на сбирките в двореца в Рамбуйе на херцогиня Дьо Лонгвил със сериозни разговори и с онзи мъжки, енергичен и жив дух, който отличавал книгите и беседите им. Те доста спомогнали във Франция да се развие добрият вкус и истинското красноречие; за жалост държали особено да разпространяват своите идеи. Самите те били сякаш доказателство за фаталистичната система, заради която ги корели; като че ли се стремели неуморно да си спечелват неприятности заради химери, след като можели да се радват на голямо уважение и на щастлив живот, ако се откажели от напразните диспути.

1679 г. Фракцията на йезуитите, все тъй бясна заради „Провинциалните писма“, ги преследвала безпощадно. Понеже не можела да заговорничи покрай Фрондата, госпожа Дьо Лонгвил заговорничела покрай янсенизма. Събирали се в Париж, ту при нея, ту при Арно. Кралят, решен да се пребори с калвинизма, не искал нова секта. Той отправил заплахи; накрая Арно, опасявайки се от въоръжените си неприятели с владетеля зад тях, след като загубил подкрепата на вече покойната госпожа Дьо Лонгвил, решил да напусне завинаги Франция и да се установи в Нидерландия като непознат за всички там, без средства, дори без прислуга — а племенникът му е бил министър; самият той е можел да стане кардинал; отказал се от всичко това заради удоволствието да пише свободно. Живял до 1694 г. в убежище, непознато за светските среди, известно само на неговите приятели, все тъй пишел, все тъй философски посрещал несгодите и до последния си миг давал примера на една чиста, силна и непоколебима душа.

Неговата фракция била неизменно преследвана от католическата Нидерландия, неслучайно наречена „покорна“, където булите на папата били закон. Същото и дори в по-голяма степен било във Франция.

Странно е, че проблемът „дали петте съждения действително ги има при Янсений“ си оставал единствен повод за подмолната частна война. Определянето на фактологията и на правото било важно за умовете. Най-сетне през 1701 г. бил поставен богословският въпрос, който буквално излагал съвестта на изпитание: „Би ли било редно да се причестява човек, подписал заявлението, вярвайки дълбоко в сърцето си, че папата и дори Църквата може да грешат спрямо фактите?“ Четирийсет богослови се подписали, че такъв човек може да бъде опростен.

Войната се развихрила отново. Папата и епископите държали да им се вярва според фактите. Ноай, архиепископът на Париж, разпоредил, че правото е Божие дело, а фактите — въпрос на човешка вяра; останалите, та дори и архиепископът на Камбре Фенелон, който не харесвал господин Дьо Ноай, настояли, че и фактите са Божие дело. Вероятно по-добре би било да си дадат труда да цитират пасажи от книгата; това така и не било сторено.

През 1705 г. папа Климент XI издал булата Vineam Domini, с която наредил да се вярва на фактите, без да се пояснява дали са божие или човешко дело.

Нещо ново било за Църквата булите да се приподписват от девойки: тази чест отново била предложена на монахините от Пор Роаял де Шан. Кардинал Дьо Ноай бил заставен да им изпрати булата, за да бъдат изпитани. Те я подписали, без да накърнят мира на Климент IX, като отминали с уважително мълчание въпроса за фактите.

Не се знае кое е по-странно — дали признанието, за което настоявали спрямо тези девойки, че пет съждения се съдържали в книга на латински, или заинатеният отказ на тези монахини.

Кралят поискал от папата була, за да закрие манастира им; кардинал Дьо Ноай ги лишил от причастие; адвокатът им бил затворен в Бастилията; всички монахини били разпръснати, поотделно изпратени в не толкова непокорни манастири; през 1709 г. полицейският наместник разрушил до основи постройката; накрая през 1711 г. изровили труповете от църквата и гробището и ги пренесли другаде.

Смутовете не били премахнати с премахването на манастира: янсенистите все тъй искали да заговорничат, а йезуитите се стремели да развиват дейност. Отец Кенел, свещеник от парижкия калвинистки храм „Оратоар“, приятел на известния Арно, който бил край него до последния му миг, бил съчинил още през 1671 г. сборник с набожни разсъждения по текстовете на Новия Завет. Книгата съдържа откровения, които изглеждат добронамерени към янсенизма; те обаче се губят сред множеството свети максими, изпълнени с вяра, която печели сърцата, така че произведението било посрещнато с всеобщо одобрение. Доброто в него лъха отвсякъде, а злото трябва да се търси. Доста епископи го похвалили силно още при появата му и затвърдили похвалите, след като авторът доусъвършенствал книгата. Зная, че абат Рьонодо, един от най-учените хора във Франция, при пребиваването си в Рим през време на първата година от служението на Климент XI един път посетил папата, който обичал учените и сам бил учен, и го заварил да чете книгата на отец Кенел. Папата казал: „Ето една отлична книга. В Рим нямаме човек, способен да пише така: бих искал да привлека автора при себе си.“ Същият този папа впоследствие осъжда книгата.

Въпреки всичко не бива хвалебствията на Климент XI и цензурата, наложена след хвалебствията, да се възприемат като противоречие. При четенето можем да бъдем развълнувани от внушителната красота на едно произведение, а после да осъдим скритите му слабости. Един от прелатите, одобрили най-искрено във Франция книгата на Кенел, бил архиепископът на Париж кардинал Дьо Ноай. Той бил негов закрилник още като епископ на Шалон и книгата му била посветена. Този кардинал, добродетелен и учен, добър човек, влюбен в мира, защитавал няколко янсенисти, без сам да бъде такъв, и не обичал никак йезуитите, без да им вреди и без да се бои от тях.

Йезуитите вече се радвали на голямо влияние, откакто отец Дьо Лашез, изповедник на Луи XIV, всъщност ръководел галиканската църква. Отец Кенел, който се боял от тях, се бил оттеглил в Брюксел заедно с учения бенедиктинец Жерброн, с един свещеник на име Бригод и още неколцина като него: бил им станал водач подир смъртта на прословутия Арно и подобно на него се наслаждавал на приятната слава да разполага с тайна империя, независима от владетелите, да властва над умове и да бъде водач на една фракция, съставена от просветени люде. По-разгърнати от тази фракция, по-могъщи от нея, йезуитите скоро измъкнали Кенел от усамотението му. Те подели гонение против него пред Фелипе V, който бил още господар на Нидерландия, както били преследвали неговия вдъхновител Арно пред Луи XIV. Извоювали заповед от краля на Испания самотниците да бъдат арестувани. Кенел се озовал в затвора на архиепископството на Мехелен. Един благородник, който смятал, че янсенистите ще го направят богат, ако освободи водача им, пробил стените и организирал бягството на Кенел, който се оттеглил в Амстердам, където умира през 1719 г., достигнал дълбока старост, след като съдейства в Холандия да бъдат основани няколко янсенистки църкви — скромно паство, което се топи всекидневно.

Когато го арестували, отнели цялата му документация и открили, че има оформена същинска партия. Налице било копие на стар договор между янсенистите и Антоанет Буриньон, известна с виденията си богата жена, която била закупила от името на своя духовен водач остров Нордстранд край Холщайн, за да се събират там хората от мистичната секта, която желаела да основе.

Въпросната Буриньон била отпечатала със свои средства деветнайсет дебели тома с набожни мечтания и била пръснала половината си богатство, за да печели привърженици. Успяла само да стане смешна, та дори и да си навлече неприятностите, свързани с всяко нововъведение. Накрая се отчаяла, че някога ще може да се установи на своя остров и го препродала на янсенистите, които също не успели да се настанят там.

Сред ръкописите на Кенел открили и друг проект, който можел да се окаже по-зловреден, ако не бил безумен. През 1684 г. Луи XIV бил изпратил в Холандия граф Д’Аво с пълномощия да приеме с двайсетгодишно примирие великите сили, които биха желали да получат достъп до страната, а янсенистите под името ученици на свети Августин се опитали да се включат в примирието, сякаш наистина били грамадна фракция, каквато тъй дълго били калвинистите. Смътното хрумване си останало неизпълнено; все пак предложенията за мир на янсенистите спрямо краля на Франция били написани черно на бяло; в проекта личал стремеж да се изкарат твърде внушителни, а това само по себе си било престъпно. Било лесно да бъде убеден Луи XIV, че те са опасни.

Той не бил достатъчно образован, за да знае, че спекулативните мнения отпадат сами, ако не им обръщаме внимание. Превръщането им в държавен въпрос им придавало без нужда тежест. Лесно било книгата на отец Кенел да бъде разглеждана като вредна, след като авторът бил смятан за бунтовник. Йезуитите настояли кралят лично да поиска от Рим книгата да бъде осъдена: по такъв начин щял да бъде осъден кардинал Дьо Ноай, който ревностно я бил защитавал. Не без основание те се ласкаели от мисълта, че папа Климент XI ще уязви архиепископа на Париж. Редно е да се знае, че когато Климент XI бил кардинал Албани, поръчал да бъде отпечатана една съвсем молинистка книга на неговия приятел кардинал Сфондрато, а господин Дьо Ноай нападнал книгата. Било естествено да се предположи, че станалият папа Албани ще отвърне подобаващо на подкрепата, дадена на Кенел, заради стореното против подкрепата, дадена на Сфондрато.

Точно тъй станало: към 1708 г. папа Климент XI издал декрет против книгата на Кенел. Тогава обаче светските събития попречили изникналият духовен проблем да бъде решен: дворът бил недоволен от Климент XI, който бил признал ерцхерцог Карл за крал на Испания, след като бил признал Фелипе V. Изнамерили неточности в неговия декрет; той не бил приет във Франция; свадите позатихнали до смъртта на отец Дьо Лашез, изповедника на краля, благ човек, покрай когото пътищата за примирие били винаги открити и който имал добро отношение към кардинал Дьо Ноай като към съюзник на госпожа Дьо Ментьонон[1].

Йезуитите имали възможност да излъчат изповедник на краля, както и почти на всички католически владетели: тази привилегия се падала на техния орден, който не водел до почетни санове. Онова, което техният основател бил възприел поради смирение, се било преобразило в знак на величие: колкото повече стареел Луи XIV, толкова по-значим бил постът на неговия изповедник. Този пост бил даден на Льотелие, син на прокурор от Вир в Долна Нормандия, един мрачен, пламенен, непоколебим човек, който скривал насилническата си природа под привидна флегматичност. Той сторил всичкото зло, на което бил способен, на този пост, от който с лекота може да бъде внушено всичко и да бъдат погубени онези, които лицето мрази — а той лелеел и лични отмъщения. Янсенистите били издействали Рим да осъди една негова книга за китайските церемонии; той имал зъб на кардинал Дьо Ноай и нищо не можело да го спре. Объркал цялата Църква на Франция; през 1711 г. съставил писма и постановления, които епископите трябвало да подпишат; изпратил им обвинения срещу кардинал Дьо Ноай, а те трябвало само да положат имената си под тях. В светските отношения подобни дела биват наказвани; те били разкрити и въпреки това успели[2].

Изповедникът на краля се обърнал към съвестта му, а и авторитетът му бил накърнен от мисълта за бунтовническа фракция. Напразно кардинал Дьо Ноай поискал справедливо отношение въпреки тези несправедливи и потайни козни; изповедникът обяснил, че си е послужил с мирски пътища за успеха на божествени задачи; и понеже действително защитавал авторитета на папата и единството на Църквата, самият казус бил в негова полза. Кардиналът се допитал до дофина, херцога на Бургундия, ала той си бил съставил мнение според писмата и приятелите на архиепископа на Камбре. Човешката слабост има място във всички сърца: Фенелон не бил още достатъчно философски настроен, та да забрави, че кардинал Дьо Ноай бил съдействал за осъждането му; Кенел пък плащал заради госпожа Гийон.

Кардиналът не получил подкрепа и от госпожа Дьо Ментьонон. Този случай е показателен за характера на дамата, която никога нямала своя позиция, а се стремяла винаги да се съобразява с краля — три реда от нейната ръка, написани до кардинал Дьо Ноай, разкриват как да възприемаме и самата нея, и интригата на отец Льотелие, и поведението на краля, и цялата конюнктура. „Познавате ме достатъчно, за да сте наясно как се отнасям към новите факти; поради доста причини обаче ми се налага да замълча. Не е моя работа да съдя или да осъждам; аз само мълча и се моля за Църквата, за краля и за Вас. Дадох Вашето писмо на краля и то бе прочетено: само това мога да Ви кажа, обзета от дълбока тъга.“

Притиснатият от един йезуит кардинал архиепископ отнел правото да проповядват и изповядват на всички йезуити, освен на най-хрисимите и умерени сред тях. Санът му давал опасното право да попречи на Льотелие да изповядва краля; той обаче не посмял да вбеси дотам своя враг[3]. Писал на госпожа Дьо Ментьонон: „Опасявам се, да не би да съм прекалено отстъпчив спрямо краля, като давам права на оня, който изобщо не ги заслужава. Моля се Богу да му вдъхне разбиране колко е опасно за него да доверява душата си на човек с подобен характер[4].“

В доста мемоари четем как отец Льотелие твърдял, че трябва или той да изгуби своя пост, или кардиналът. Правдоподобно е да го е мислил, но едва ли го е казал.

Когато духовете се размирят, и двете страни извършват пагубни постъпки. Поддръжници на отец Льотелие, епископи, които се надявали на кардиналски шапчици, използвали кралския авторитет, за да лумне пламък от искрите, които можело да бъдат угасени. Вместо да постъпят както Рим, който неведнъж бил призовавал към мълчание двете фракции, вместо да озаптят един монах и да усмирят кардинала, вместо да забранят тези битки подобно на дуелите и да заставят всички свещеници, както и всички благородници, да бъдат полезни, без да стават опасни, вместо най-сетне да притиснат двете фракции под тежестта на върховната власт, подкрепяна от разума и от всички магистрати, Луи XIV сметнал за добре да си навлече сам от Рим обявяване на война, като получил в отговор оттам прословутата конституция Unigenitus, изпълнила по-нататък живота му с горчивина.

Йезуитът Льотелие и неговата фракция изпратили в Рим сто и три съждения, които да бъдат осъдени: светият официй забранил сто и едно. Булата била спусната през месец септември 1713 г.: още с пристигането й срещу нея се обявила почти цяла Франция. Кралят я бил поискал, за да не настъпи разкол, а тя почти го предизвикала: поплакът бил всеобщ, тъй като измежду сто и едното съждения имало такива, които според всички съдържали най-невинен и напълно нравствен смисъл. В Париж бил свикан голям епископски събор: четирийсет прелати приели булата поради потребността от мир; дали обаче и обяснения към нея, за да успокоят обществеността. На папата бил изпратен само протокол за приемането, промените били заради хората: така бил направен опит да бъдат удовлетворени и понтифексът, и кралят, и множеството. Кардинал Дьо Ноай обаче, както и други седем епископи, присъствали на събора, не се съгласили нито с булата, нито с поправките към нея: те писали до папата, че очакват въпросните поправки от страна на Негово Светейшество. Това било едно учтиво предизвикателство: кралят не го допуснал; той попречил писмото да замине, отпратил епископите в техните епархии и забранил на кардинала да се появява в двора. Тормозът спечелил на архиепископа още по-голямо уважение от обществеността: към него се присъединили още седем епископи. Било истинско разделение сред епископите, сред цялото духовенство, сред религиозните ордени. Всички признавали, че не ставало дума за фундаментални религиозни истини; и все пак помежду духовете се водела гражданска война, сякаш ставало дума да се отмени християнството, при което и от двете страни имало политически кроежи като при най-обикновен светски казус.

Плод на кроежите бил опитът конституцията да бъде приета от Сорбоната. Тя не събрала повечето гласове; въпреки това била регистрирана. Министерствата едва се оправяли със заповедите, изпращащи опозиционерите в затвора или в изгнание.

1714 г. Булата била регистрирана в парламента със съответните забележки относно обичайните права на короната, относно свободите на галиканската църква, относно властта и юрисдикцията на епископите; ала въпреки послушанието се долавял скрит вопъл. Кардинал Дьо Биси, един от най-пламенните защитници на булата, признал в едно свое писмо, че и в Женева не биха я приели по-зле, отколкото в Париж.

Духовете се бунтували най-вече срещу йезуита Льотелие. Нищо не дразни повече от могъществото на един монах: властта му ни се струва кощунство спрямо неговия обет; ако пък и злоупотребява с тази власт, направо става отвратителен. Отдавна всички затвори били пълни с граждани, обвинени в янсенизъм. Луи XIV, несведущ в тези въпроси, бил уверяван, че това е дълг на един прехристиянски крал и че греховете му ще бъдат опростени само ако преследва еретиците. Най-срамното е, че на йезуита Льотелие били препращани копия от разпитите на несретниците. Никога правосъдието не е било тъй сквернено; никога низостта не е била проявявана в по-пълна мяра спрямо властта. През 1768 г. в главната квартира на ордена на йезуитите бяха открити тия паметни свидетелства за тяхната тирания, след като те най-сетне понесоха наказанието за своите изстъпления и бяха прогонени от всички парламенти в кралството, от волята на нацията и накрая от едикт на Луи XV. Льотелие се осмелил да се възползва от положението си дотам, че предложил кардинал Дьо Ноай да бъде низвергнат на национален събор. Ето как един монах се стремял да си отмъсти с посредничеството на своя крал, на своя довереник, на своята религия.

За да бъде подготвен този събор, на който трябвало да бъде низвергнат един човек, станал любим на Париж и на Франция поради чистотата на своите нрави, поради мекотата на своя характер, а още повече и поради преследванията, Луи XIV бил убеден да регистрира в парламента изявление, според което всеки епископ, не приел ясно и просто булата, се задължавал да я подпише или да бъде съден със строгостта на каноните. Едиктът бил съставен от канцлера Воазен, държавен секретар по военните въпроси, твърд и деспотичен човек. Главният прокурор Агсо, по-наясно от канцлера Воазен със законите на кралството и притежаващ тогава душевната сила на младостта, отказал категорично да се ангажира с такъв документ. Първият председател Дьо Мем изразил гласно пред краля какви ще бъдат последствията. Работата се проточила. Кралят вече умирал. Злощастните свади вгорчили и съкратили последните му мигове. Безжалостният му изповедник изтощавал отслабналия владетел с настоявания да довърши едно дело, което нямало да увенчае паметта за него: възмутените прислужници на два пъти не го допуснали в стаята на краля, а накрая се договорили с него да не му говори за конституцията. Владетелят умира и всичко се променя.

Херцог Д’Орлеан, регент на кралството, първо премахва цялата форма на управление на Луи XIV, въвежда съвети към службите на държавните секретари и съставя вероизповеден съвет с председател кардинал Дьо Ноай. Йезуитът Льотелие, ненавиждан от обществото и не особено обичан от своите, бива изселен.

Епископите, не одобрили булата, отправят призиви за нов събор, който обаче така и не се състоява. Сорбоната, свещениците от парижката епархия, монашески ордени изискват същото; накрая кардинал Дьо Ноай прави свой събор през 1717 г., ала отначало не е искал той да стане публичен. Твърди се, че заключенията са отпечатани въпреки неговото несъгласие. Църквата на Франция си остава разделена на две фракции: приемащи и отхвърлящи. Приемащи са стоте епископи, присъединили се при властта на Луи XIV заедно с йезуитите и капуцините; към отхвърлящите се причисляват петнайсет епископи и цялата нация. Приемащите твърдят, че са на страната на Рим; другите — на страната на университетите, парламентите и народа. Печатат се том подир том, писмо подир писмо. Избуяват взаимни упреци в схизматизъм и ерес.

Един архиепископ на Реймс на име Май, виден и щастлив привърженик на Рим, поставя името си върху две писания, които парламентът разпорежда да бъдат изгорени от палач. Когато архиепископът научава това, заръчва да се пее Те Deum, благодарейки на Бога, че е оскърбен от схизматиците. Бог го възнаграждава: той става кардинал. Един епископ на Соасон, наречен Ланге, получава същото отношение от парламента и изтъква пред институцията, че „не тя е в правото си да го съди, та дори и за престъпление срещу владетеля“ — той бива осъден на глоба от десет хиляди ливри; регентът обаче не се съгласява той да ги плати — заявил, че се бои да не би и той да стане кардинал.

Рим затрупва властта с укори; водят се тежки преговори; отправят се призиви и контрапризиви — всичко това заради няколко забравени днес пасажа от книгата на осемдесетгодишен свещеник, живял от милостиня в Амстердам.

Безумието на финансовата система съдейства за завръщането на мира в Църквата повече, отколкото е прието да се смята. Обществеността се хвърля яростно в търговията с акции: алчността на хората, възбудена от възможността, е тъй всеобща, че вече няма кой да слуша приказки за янсенизъм и за були; Париж не им обръща внимание, както и на войната по границите с Испания. Бързо натрупаните и невероятни тогавашни богатства, луксът и насладите, доведени до крайност, налагат мълчание на спорещите поради духовни съображения; удоволствията осъществяват неосъщественото от Луи XIV.

Херцог Д’Орлеан използва тази конюнктура, за да обедини Църквата на Франция. Той има своя политически интерес: опасява се да не би по някое време да настрои против себе си Рим, Испания и сто епископи.

Налага се кардинал Дьо Ноай не само да приеме тази конституция, която смята за скандална, а и да оттегли своите смятани за напълно законосъобразни призиви; така от него се изисква дори повече, отколкото напразно пожелава неговият благодетел Луи XIV. Херцог Д’Орлеан среща най-силен отпор от страна на парламента, изпратен от него в Понтоаз. Въпреки това се справя с всичко. Съставя се цялостна доктрина, която почти задоволява двете фракции; кардиналът е принуден да заяви, че най-сетне ще се покори. Херцог Д’Орлеан отива лично на разширения съвет с благородниците и перовете, за да се регистрира един едикт, разпореждащ приемането на булата, прекратяването на призивите, човечност и мир. Парламентът, уязвен от представянето пред този висш съвет на декларации, които би следвало той да приеме, заплашен с изселване от Понтоаз в Блоа, регистрира регистрираните решения на разширения съвет не без известни възражения — сиреч при спазване на свободите на галиканската църква и на законите на кралството.

Кардиналът архиепископ, обещал да смени позицията си при послушание от страна на парламента, най-сетне се вижда принуден да спази дадената дума; изявлението с неговото отричане на дотогавашното мнение бива обнародвано на 20 август 1720 г.

Дюбоа, новият архиепископ на Камбре, син на аптекар от Брив ла Гаярд, впоследствие кардинал и министър-председател, има най-голяма роля в това дело, при което мощта на Луи XIV се оказва недостатъчна. Едва ли някой не знае за поведението, начина на мислене и нравите на този министър. Безпътният Дюбоа надделява над набожния Ноай. Помним с какво пренебрежение херцог Д’Орлеан и неговият министър говорят за прекратените от тях свади, с каква насмешка се отнасят към противоречието, разпалило малката война. Пренебрежението и насмешката се поставят в услуга на мира. Всеки накрая се отказва да се сражава в спорове, които са станали забавни за хората.

Оттогава всичко, наричано във Франция янсенизъм, квиетизъм, були и богословски спорове, бива значително принизено. Няколко несъгласни епископи си остават упорито на противно мнение.

Някои известни епископи и няколко безвестни духовни лица обаче си остават верни на своя янсенистки ентусиазъм: те остават убедени, че Бог ще унищожи земята, след като някакъв си лист хартия, наречен була, отпечатан в Италия, бива приет във Франция. Ако само бяха обозрели върху някой глобус малкото място върху него, заето от Франция и от Италия, и малкото значение на провинциалните епископи и на обичайните енорийски пасоми, не биха писали, че Господ ще съсипе целия свят от любов към тях, а следва да признаем, че това не се и случва. Кардинал Дьо Фльори обезумява в друга посока, възприемайки набожните непрокопсаници като опасни за държавата.

Впрочем той иска да се хареса на папа Бенедикт XIII от стария род Орсини — възрастен заинатен монах, смятащ, че булите са дело на самия Бог. Орсини и Фльори свикват малък събор в Амбрен, за да осъдят Соанен, епископ на селцето Сене, който е на осемдесет и една години, бивш свещеник в „Оратоар“ и янсенист, по-упорит дори от папата.

Председател на събора е Тансен, архиепископ на Амбрен, който страстно се стреми да получи кардиналска шапчица, а не да подкрепя някаква си була. Парламентът го е преследвал като практикуващ симония, а обществеността го познава като свещеник прелюбодеец и непочтен играч на комар. Той обаче успява да приобщи към Църквата банкера Лоу[5], генерален контрольор, като от шотландски презвитерианец го преобразява във френски католик: това добро дело донася много пари на покръстителя, както и архиепископството на Амбрен.

Соанен е смятан за светец в цялата провинция. Симонистът осъжда светеца, низвергва го от епископството и от свещенството и го вкарва в планински бенедиктински манастир, където осъденият се моли за покръстителя до деветдесет и три годишна възраст.

Съборът, осъждането, а най-вече председателят на събора възмущават цяла Франция; подир два дни никой вече не ги и споменава.

Злощастната янсенистка фракция прибягва до чудеса, обаче вече липсва вкус към чудесата. Един стар свещеник от Реймс на име Рус, починал, както се казва, като праведник, току лекувал зъбобол и навяхвания; светото причастие, отнесено в предградието „Сент Антоан“ в Париж, напразно спасява някоя си Лафос от кръвотечение за три месеца, при което тя ослепява.

Най-накрая някакви ентусиасти си въобразяват, че един дякон на име Парис, брат на съветник в парламента, който току призовавал и контрапризовавал, а бил погребан в гробището Сен Медар, трябва да върши чудеса. Неколцина човека от фракцията, отишли да се молят над гроба му, развиват такова въображение, че органите им са потресени и те получават леки конвулсии. Гробът незабавно бива заобиколен от народ, тълпи напират денонощно. Качващите се върху гроба разтърсват тела и приемат това за чудо. Тайно поощряващите фракцията окуражават безумието. Край гроба се произнасят молитви на просторечив език; всички говорят как глухи чули по няколко думи, слепи попрогледнали, недъгави за малко походили правилно; чудесата биват удостоверени дори юридически от множество свидетели, които почти ги били видели, понеже отишли с надеждата да ги видят. Правителството оставя болестта да се вихри цял месец. Подкрепата обаче расте, чудесата растат на брой; накрая се налага гробището да бъде затворено и охранявано. Тогава същите ентусиасти започват да вършат чудеса по домовете. Гробът на дякона Парис става в съзнанието на всички почтени хора гроб на янсенизма. При не тъй просветени времена тези фарсове биха довели до сериозни последствия. Май поддържащите ги не са били наясно в кой век живеят.

Суеверието стига дотам, че един съветник от парламента на име Каре, наричан Монжерон, в своето безумие представя на краля през 1736 г. опис на всички тия чудеса заедно със значителен брой удостоверяващи ги свидетелства. Този несвестен човек, деец и жертва от името на други несвестни, заявява в своя доклад до краля, че „трябва да се вярва на свидетели, готови да бъдат заклани, за да подкрепят своите свидетелства“. Ако неговата книга оцелее, а всички други бъдат изгубени, потомците биха сметнали, че нашият век е бил варварско време.

Тези изстъпления във Франция са последни издихания на една секта, която, вече неподкрепяна от хора като Арно, Паскал и Никол, разполагайки единствено с хора, движени от конвулсии, е напълно западнала: вече не би ставало и дума за подобни спорове, които безчестят разума и нанасят вреда на религията, ако от време на време не се намираха буйни глави, търсещи сред угасналата пепел останки от огъня, за да предизвикат пожар. Дори да успеят някой ден, диспутът с молинизма и янсенизма вече няма да доведе до смутове. Онова, което е станало смешно, не може да бъде и опасно. Спорът ще добие друг облик. Хората си търсят поводи, за да си вредят едни на други, когато липсват каузи.

Все още религията може да изкара по някоя и друга наточена кама. Във всяка нация има и люде, загърбили почтените хора, несвикнали с настоящия век, който няма как да спре напредъка на разума, а ужасите на фанатизма съхраняват своята власт над тях, както има болести, проявяващи се единствено сред най-низшите обществени прослойки.

Йезуитите сякаш биват повлечени от провала на янсенизма; разнебитените им оръжия не срещат вече противници; те губят в двора властта, с която Льотелие е злоупотребил; техният „Журнал дьо Треву“ не им донася нито уважение, нито дружелюбие от страна на литераторите. Епископите, над които те са властвали, ги смесват с другите монаси; бивайки принизени от тях, те ги принизяват на свой ред. Парламентите нееднократно изразяват какво мислят за тях, осъждайки техни писания, които би следвало да бъдат забравени. Университетът, започнал да дава добро обучение по литература и да осигурява отлично образование, им отнема влиянието над множество млади хора; йезуитите очакват да се издигнат отново с помощта на свои гениални представители и на конюнктурата, ала надеждите им биват излъгани; провалът им, премахването на техния орден във Франция, прогонването им от Испания, Португалия и Неапол най-сетне доказват колко е сбъркал Луи XIV, като им се е доверявал.

Много полезно би било за заинатените любители на диспути да обозрат общата история на света; като хвърлим поглед към многобройните нации, обичаи и различни религии, си даваме сметка колко малко означават на земята молинистите и янсенистите: тогава всеки би се изчервил от срам, задето войнствено защитава някоя фракция, тънеща в безвестност сред тълпите и многообразието на нещата.

[1] Някои хора ме укоряват, че съм снизходителен към госпожа Дьо Ментьонон… На кого е сторила зло госпожа Дьо Ментьонон? Кого е преследвала? Тя разгръща очарованието на своя дух и дори набожността й е величава; тя укротява своя характер, укротявайки и Луи XIV. Какви отвратителни злоупотреби е сторила покрай своята власт? Конституцията Unigenitus й се струва свята, както сама казва в своите писма; ала нима е заговорничила, за да наложи папската воля? Може да си е позволила да има свое мнение по въпроси, които не е разбирала и които биха били пренебрегнати от един мъжки ум, ала нима не е редно да бъдем благодарни, задето една жена не е отстоявала твърдо своето мнение? (Волтер, „Опровержение на критическите забележки на господин Дьо Лабомел“ и т.н.) — Б.фр.изд. ↑

[2] В „Животопис на херцог Д’Орлеан“ отпечатан през 1737 г., се казва, че кардинал Дьо Ноай обвинил отец Льотелие в продажба на бенефиции и че йезуитът заявил на краля: „Съгласен съм да ме изгорят жив, ако това обвинение бъде доказано, стига кардиналът също да бъде изгорен жив, в случай че не го докаже.“

Тази история е измислена покрай разправиите около конституцията, а тези разправии са също толкова абсурдни, колкото и „Животопис на херцог Д’Орлеан“. Повечето подобни писания са дело на нещастници, които просто се опитват да спечелят пари; тези хора не знаят, че човек, който държи на уважението на краля, когото изповядва, не би му предложил за свое оправдание да изгори жив един архиепископ.

Всевъзможни подобни измислици могат да бъдат открити в „Мемоарите на Ментьонон“. Трябва да отличаваме грижливо фактите пред слуховете. — Б.а. ↑

[3] Вж. „Писма на госпожа Дьо Ментьонон“ Личи, че авторът познава писмата още преди те да са били отпечатани и е напълно меродавен. — Б.а. ↑

[4] Когато разполагаме с такива автентични писма, те могат да бъдат цитирани: това са най-ценни източници за историята. Нима може обаче да се опрем на едно писмо, което уж било изпратено на краля от кардинал Дьо Ноай: „Бях сред първите, работили за провала на духовенството, за да спася Вашата държава и да подкрепям вашия престол. Не е редно да ми търсите сметка за моето поведение.“ Правдоподобно ли е един мъдър и добросъвестен поданик, какъвто е бил кардинал Дьо Ноай, да изпрати до своя владетел едно тъй нагло и грубо писмо? Това е несръчна фалшификация; намира се на стр. 141 в том V на „Мемоарите на Ментьонон“; тъй като не е нито автентична, нито правдоподобна, не бива да я приемаме с доверие. — Б.а. ↑

[5] Волтер нарича Law Lass, погрешна форма на името му, която е била популярна във Франция. — Б.пр. ↑

Глава XXXVIII
Относно квиетизма

Посред фракционерството на калвинизма и разправиите около янсенизма във Франция избуява и разделение относно квиетизма. То било злощастно следствие от напредъка на човешкия дух през века на Луи XIV, при който имало опити да се надминат във всичко предписаните граници на нашето познание; всъщност било и доказателство за недостатъчността на въпросния напредък.

Диспутът относно квиетизма се дължи на неумереността на духовете и на богословски тънкости, които не биха оставили никаква следа в паметта на хората, ако не бяха имената на двамата знаменити противници в този диспут. Една жена, не спечелила доверие и доста бездуховна, отличаваща се само с разгорещеното си въображение, вкарала в схватка двама от най-великите хора в Църквата: нейното име било Бувиер дьо Ла Мот; родът й произхождал от Монтаржи. Тя се била омъжила за сина на Гийон, предприемача по прокопаването на Бриарския канал. Овдовяла доста млада, разполагала със средства, била и красива, и с дух, приятен за светско общуване, и се отдала на нещото, което наричаме спиритуализъм. Неин изповедник бил един монах от ордена „Сен Пол“ на име Лакомб, живеещ в областта Анеси близо до Женева. Този човек, познат най-вече с доста обичайното примесване на страсти и религия, който полудял, преди да умре, потопил духа на своята довереница в мистични мечтания, на каквито тя се отдавала и без това. Стремежът да стане света Тереса във Франция й пречел да осъзнае колко различен е френският гений от испанския и я накарал да надмине света Тереса. Амбицията да има свои ученици, една от най-силните амбиции, завладяла сърцето й.

Изповедникът Лакомб я отвел в Савоя, в скромната местност Анеси, където е резиденцията на женевския епископ. Достатъчно неприлично било за един монах да води млада вдовица далеч от дома й, ала това е практика почти при всички, решени да създават секти; те неизменно влачат със себе си жени. Младата вдовица си спечелила известен авторитет в Анеси посредством куп подаяния. Тя изнасяла беседи. Проповядвала пълно себеотричане, мълчание на душата, усмиряване на всички пориви, обърнат навътре култ, чиста и безкористна любов, несмущавана нито от страх, нито пък лелееща възнаграждения.

Нежното, гъвкаво въображение, особено женското, а и на някои монаси, които всъщност неволно се радвали да чуят Божието слово от устата на една красива жена, с лекота се поддало на тази велеречивост, подходяща, за да внуши каквото и да било на едни податливи умове. Явили се нейни последователи. Епископът на Анеси издействал да прогонят от областта нея и нейния изповедник. Двамата се преместили в Гренобъл. Тя го заляла с една книжка, наречена „Късият път“, както и с друга, озаглавена „Потоци“ — и двете били писани подобия на речите й, така че била принудена да напусне и Гренобъл.

Тя вече се ласкаела, че е станала едва ли не изповедница, получила видение и пророкувала; изпратила пророчеството си на отец Лакомб. Казвала тъй: „Целият ад ще се напрегне, за да попречи на вътрешния напредък и на вселяването на Иисус Христос в душите: буря ще се извие, камък върху камък не ще остане; струва ми се, че по цялата земя ще има безредици, войни и превратности. Жената ще бъде бременна от вътрешен дух и змеят ще се изправи срещу нея.“

Пророчеството частично се сбъднало: адът не се напрегнал; тя обаче се завърнала в Париж, водена от своя изповедник, двамата се изказвали по догматични въпроси през 1687 г.; архиепископ Д’Арле дьо Шанвалон издействал заповед от краля Лакомб да влезе в затвора като прелъстител, а госпожа Гийон да бъде прибрана в манастир, понеже била душевноболна и се нуждаела от лечение. Преди този тежък удар обаче госпожа Гийон си била осигурила закрилници, които й помогнали. В тъкмо проходилата школа Сен Сир имало нейна братовчедка на име госпожа Дьо ла Мезонфор, която била любимка на госпожа Дьо Ментьонон. Била спечелила умовете на херцогините Дьо Шеврьоз и Дьо Бовилие: всичките й приятелки надигнали глас с оплакването как архиепископът Д’Арле, известен със слабостта си към жените, преследва една жена, която говори единствено за любов към Бога.

Мощната закрила на госпожа Дьо Ментьонон наложила мълчание на парижкия архиепископ и върнала свободата на госпожа Гийон. Тя отишла във Версай, влязла в Сен Сир, присъствала на благочестивите беседи, изнасяни от абат Дьо Фенелон, след като вечеряла на шест очи с госпожа Дьо Ментьонон. Принцеса Д’Аркур и херцогините Дьо Шеврьоз, Дьо Бовилие и Дьо Шард имали участие в тия тайни.

Абат Дьо Фенелон, който тогава имал грижата за челядта на краля, бил най-привлекателният мъж в двора. Роден с нежно сърце, с кротко и блестящо въображение, той просвещавал духа си с най-ценните литературни произведения. Бил с вкус включително към изящното и предпочитал в богословието всичко трогателно и възвишено, а не онова, което е мрачно и раздиращо; при това бил и някак романтичен, поради което се вдъхновил, макар и не за мечтания като госпожа Гийон, но в спиритуалистична посока, доста близка до идеите на тази дама.

Въображението му го понасяло към невинността и добродетелта, както други се подбуждат от страсти. Неговата страст била да люби Бог заради него самия. Той съзрял в госпожа Гийон една чиста душа, отдадена на сходни с неговите чувства, и съвсем спокойно се сближил с нея.

Чудно било как тъй го завладява една жена, отдадена на откровения, пророчества и всякакви небивалици, която се задъхвала от вътрешна милост, чието притегнато тяло се налагало да бъде разхлабвано, която изпразвала (според нейните собствени думи) излишъка от милост, за да се издуе от нея тялото на избраника, седнал до нея. Що се отнася обаче до приятелските връзки и до мистичните представи, Фенелон бил като любовник: прощавал слабостите и бил очарован единствено от конформизма на очаровалите го чувства.

Успокоена и горда с подобен последовател, когото наричала свой син, госпожа Гийон разчитала също и на госпожа Дьо Ментьонон, и дала воля на своите представи в Сен Сир. Епископът на Шартр Годе, в чиято епархия се намирал пансионът Сен Сир, се стреснал и се оплакал. Парижкият архиепископ заплашил, че ще възобнови преследването.

Госпожа Дьо Ментьонон копнеела Сен Сир да стане мирно място, знаела колко ненавижда кралят всякакви новости, нямала нужда да печели допълнително уважение, оглавявайки някаква си секта, и изобщо си гледала влиянието и спокойствието, прекратила всякакви отношения с госпожа Гийон и й забранила да стъпва в Сен Сир.

Абат Дьо Фенелон видял, че се задава буря, и се изплашил, да не би да се размине с високите длъжности, на които се надявал. Той посъветвал своята приятелка сама да се остави в ръцете на известния Босюе, епископ на Мо, възприеман като Отец на Църквата. Тя се подчинила на решенията на прелата, приела причастие от ръката му и му дала да прегледа всичките й писания.

Епископът на Мо със съгласието на краля взел за помощници при прегледа епископа на Шалон, който впоследствие станал кардинал Дьо Ноай, и абат Тронсон, наместник на „Сен Сюлпис“. Събрали се тайно в селцето Иси край Париж. Архиепископът на Париж Шанвалон, ядосан, че други съдят в неговата епархия, издал публична цензорна справка за преглежданите книги. Госпожа Гийон се оттеглила в самия град Мо; тя подписала всичко, което епископ Босюе пожелал, и обещала повече да не се изказва по догматични въпроси.

Същевременно Фенелон бил издигнат до архиепископ на Камбре през 1695 г., като бил посветен в сана от епископа на Мо. Като че ли цялото твърде забавно до този момент премеждие заглъхнало и нямало да има повече отзвук. През същата тази 1695 г. обаче госпожа Гийон, макар да обещала да мълчи, била обвинена, че пак се изказва по догматични въпроси и била хвърлена с кралска заповед в затвора във Венсен като опасна за държавата личност. Тя нямало как да бъде такава и набожните й мечтания не заслужавали вниманието на владетеля. Във Венсен съчинила голям том с мистични стихове, по-слаби дори от прозата й; пародирала оперните либрета. Често пеела:

Същинската любов и по-далеко стига,

отколкото щом се надига,

но колко ли ще струва тя?

Сърце, не би познало Венсен и вериги,

ако не беше любовта.

Разбиранията на хората зависят от времената, от местата и от обстоятелствата. Докато държали в затвора госпожа Гийон, която се омъжила за Иисус Христос през време на един от екстатичните си припадъци и оттогава не се молела вече на светиите, пояснявайки, че домакинята няма за какво да общува с прислугата — през същото това време в Рим се борели да бъде канонизирана Мария де Агреда, която била преживяла повече видения и откровения от всички мистици, взети заедно; а като връх на противоречията, с които е пълен светът, в Сорбоната хулели същата тази монахиня от Агреда, която в Испания искали да бъде призната за светица. Университетът в Саламанка осъдил Сорбоната и бил осъден от нея. Трудно било да се каже от коя страна била проявено по-абсурдно безумие; навярно най-голямото е, дето на всички тези крайности се придава понякога прекомерно голяма тежест[1].

Босюе, който дълго смятал себе си за нещо като баща и наставник на Фенелон, проявил ревност към славата и възможностите на своя възпитаник, искал да запази влиянието, което бил спечелил спрямо своите събратя; той настоял новият архиепископ на Камбре да осъди госпожа Гийон заедно с него и да възприеме пастирските му наставления. Фенелон не пожертвал заради него нито мнението си, нито своята приятелка. Били предложени споразумения, били изречени обещания, и от двете страни се позовавали на дадена дума. Преди да поеме към епархията си, архиепископът на Камбре дал за печат в Париж своята книга „Максими на светците“ — творба, в която смятал, че дава отпор на укорите срещу неговата приятелка и разгръща праведните мисли на отдадените на набожно съзерцание, които надхвърлят сетивата и са устремени към съвършено състояние, непознато за обикновените души. Епископът на Мо и неговите приятели се обявили против книгата; тя била обругана пред краля, все едно била толкова опасна, колкото била неразбираема. Кралят разговарял за нея с Босюе, тъй като уважавал славата и просветеността му. Той пък се хвърлил на колене пред владетеля и му поискал прошка, задето не го е предупредил по-рано за ужасната ерес на господин Дьо Камбре.

Този ентусиазъм се сторил неискрен на многобройните приятели на Фенелон; придворните сметнали, че това е трик на придворен. Всъщност било доста неподходящо човек като Босюе да възприема като ужасна ерес набожната химера Бог да бъде обичан само заради себе си: възможно е и да е бил искрен в ненавистта си към мистичната преданост, а още по-искрен — в тайната си ненавист към Фенелон; да е смесил двете и така да е достигнал до убеденото обвинение срещу своя събрат и бивш приятел, може би вярвайки, че издайничество, което би било безчестно за военен, е почетно за един духовник и че верността към религията краси подлите постъпки.

Кралят и госпожа Дьо Ментьонон незабавно се посъветвали с отец Лашез: изповедникът отговорил, че книгата на архиепископа е твърде добра, че всички йезуити са били просветени от нея и тя не се нрави единствено на янсенистите. Епископът на Мо не бил янсенист, но бил се обръщал към свестните им произведения. Йезуитите не го обичали, а и той не обичал тях.

Дворът и градът били разделени, цялото внимание се насочило натам и така янсенистите си поотдъхнали. Босюе писал срещу Фенелон. И двамата изпратили творенията си на папа Инокентий XII и поискали неговото мнение. Обстоятелствата сякаш не били на страната на Фенелон; наскоро в Рим осъдили сурово испанеца Молинос заради квиетизъм, в какъвто обвинявали и архиепископа на Камбре: Молинос бил преследван от кардинал Д’Етре, посланик на Франция в Рим. Въпросният кардинал Д’Етре, когото на стари години видяхме да се занимава повече с приятните страни на обществото, отколкото с богословие, преследвал Молинос, за да се хареса на враговете на клетия свещеник; той дори подтикнал краля да поиска осъждането му от Рим, а искането било удовлетворено с лекота: ето как Луи XIV, без да знае, станал най-страшният враг на чистата любов на мистиците.

В тези деликатни материи надали има нещо по-лесно от това в една подложена на съд книга да се намерят пасажи, подобни на други от вече забранена книга. На страната на архиепископа на Камбре били йезуитите, херцог Дьо Бовилие, херцог Дьо Шеврьоз и кардинал Дьо Буйон, отскоро посланик на Франция в Рим; господин Дьо Мо разполагал с голямо име и с подкрепата на главните прелати във Франция. Той отнесъл на краля подписите на доста епископи и на значителен брой богослови, които до един били противници на книгата „Максими на светците“.

Авторитетът на Босюе бил такъв, че отец Дьо Лашез не посмял да поддържа архиепископа на Камбре пред своя довереник краля, а госпожа Дьо Ментьонон напълно изоставила своя приятел. Кралят писал на папа Инокентий XII, че са му изтъкнали книгата на архиепископа на Камбре като вредно произведение, че я е предал на нунция и моли Негово Светейшество да отсъди.

Твърдяло се, та дори се заявявало публично в Рим, и това е слух, който още има привърженици, че архиепископът на Камбре е бил тормозен така само защото се е възпротивил срещу оповестяването на тайната сватба на краля и госпожа Дьо Ментьонон: създателите на анекдоти твърдели, че тази дама се е постарала да издейства от отец Дьо Лашез кралят да я признае за кралица, че йезуитът ловко прехвърлил рискованата задача на абат Дьо Фенелон и че отговарящият за възпитанието на челядта на краля предпочел честта на Франция и на своите ученици пред богатството, че се хвърлил в нозете на Луи XIV, за да го разубеди спрямо една внезапна постъпка, чиято странност би му донесла по-голямо неразбиране от страна на потомците, отколкото приятни преживявания приживе[2].

Истина е, че Фенелон все тъй се занимавал с обучението на херцога на Бургундия, след като бил одобрен за архиепископ на Камбре, а междувременно кралят бил подочул за връзките му с госпожа Гийон и с госпожа Дьо ла Мезонфор. Между другото той сметнал, че възпитателят подготвя херцога на Бургундия в доста въздържан дух, като му внушава принципи на управление и нравственост, които биха могли един ден да се преобразят в непряк упрек срещу видимото величие, срещу жаждата за слава, срещу поведените с лекота войни, срещу тежнението към празненства и удоволствия, характерни за неговото управление.

Той пожелал да проведе с новия архиепископ разговор относно политическите му възгледи. Преизпълнен със своите идеи, Фенелон разкрил донякъде пред краля част от максимите, които впоследствие развива при пасажите в „Телемах“ където говори за управлението: максими, по-близки до републиканството на Платон, отколкото до начина да се управляват хора. Подир разговора кралят казал, че е разговарял с най-умния човек и най-големия фантазьор в кралството си.

Херцогът на Бургундия си взел поука от думите на краля; подир известно време ги повторил на господин Дьо Малзьо, който му преподавал геометрия. Това е сведение от самия господин Дьо Малзьо, потвърдено ми от кардинал Дьо Фльори.

Вследствие на този разговор кралят повярвал с лекота, че Фенелон е също тъй романтичен в религията, колкото и спрямо политиката.

Съвсем сигурно е, че кралят е бил лично засегнат от архиепископа на Камбре. Годе Демаре, епископът на Шартр, който направлявал госпожа Дьо Ментьонон и Сен Сир с деспотичността на изповедник, влял отрова в сърцето на краля: монархът превърнал в своя главна кауза един смехотворен диспут, от който нищо не разбирал; той обаче вдигнал такъв шум в двора, че се стреснал да не назрее заговор, а не само ерес. Това е основната причина за строгостта спрямо Фенелон.

Кралят наредил на кардинал Дьо Буйон, който тогава бил негов посланик в Рим, с писма от август[3] 1697 г. да изиска осъждането на един човек, когото на всяка цена искали да представят като еретик: той собственоръчно писал до папа Инокентий XII, за да ускори решението.

Конгрегацията на светия официй назначила за процеса един доминиканец, един йезуит, един бенедиктинец, двама корделиери, един фолиант и един августинец. Това са тъй наречените в Рим консултанти. Кардиналите и прелатите обикновено предоставят на тези монаси изучаването на богословието, за да се отдават на политика, на интриги или на насладите на леността.

Консултантите изследвали на трийсет и седем заседания трийсет и седем съждения и ги преценили като погрешни с мнозинство на гласовете; застанал начело на конгрегация от кардинали, папата ги осъдил с бреве, публикуван и разпространен в Рим на 13 март 1699 г.

Епископът на Мо победил, ала архиепископът на Камбре извлякъл по-красива победа от своето поражение. Той се подчинил безусловно и напълно; сам се качил на амвона в Камбре да осъди собствената си книга; заставил приятелите си да не го защитават. Този уникален пример за послушанието на един учен, който е можел да създаде голяма фракция поради самия тормоз, това простодушие или велика преструвка спечелили на негова страна всички сърца и почти събудили ненавист към оня, който бил надделял в битката. Оттогава Фенелон си живял в своята епархия като достоен архиепископ и литератор: благостта на неговото поведение, личаща и при разговор, и при написаното от него, му спечелила нежното приятелство на всички, които се виждали с него; гонението и неговият „Телемах“ му спечелили уважението на Европа. Особено англичаните, водили военни действия в неговата епархия, се стараели да заявят уважението си към него; херцог Марлборо внимавал да не засегнат владенията му. Той бил неизменно обичан от херцога на Бургундия, когото бил възпитал, и е щял да участва в управлението, ако принцът бе живял по-дълго.

Откъм неговото философско и достойно уединение виждаме колко трудно е било човек да се откъсне от двор, подобен на двора на Луи XIV; други управления са били напускани от множество известни хора, без те да изпитат каквото и да било съжаление. Той винаги го споменавал с желание и интерес, които се прокрадвали въпреки примирението. Много философски и богословски трудове и литературни творби били плод на уединението му. Херцог Д’Орлеан, впоследствие регент на кралството, се допитвал до него по щекотливи въпроси, засягащи всички хора, за които малко хора се сещат: той задавал въпроси дали може да се докаже съществуването на Бог, дали въпросният Бог се нуждае от култ, какъв култ би му допаднал, дали е възможно той да се почувства засегнат от неправилния избор. Отправял множество подобни питания като философ, който се стреми да бъде просветен; архиепископът отговарял като философ и богослов.

След като бил победен в диспута относно школата, може би е щяло да бъде по-уместно да не се набърква в свадите относно янсенизма; той обаче се включва и в тях. Навремето кардинал Дьо Ноай бил заел позицията на по-силния срещу него; архиепископът на Камбре постъпил по същия начин: той хранел надежда, че ще се завърне в двора и пак ще се допитват до него; тъй трудно е за човешкия дух да се откъсне от обществените дела, след като те веднъж вече са подхранвали безпокойствата му! Желанията му обаче били умерени, както и писанията; към края на живота си той дори най-сетне презрял всички диспути; по това единствен той се доближил до Юе, епископа на Авранш, един от най-учените мъже в Европа, който в края на дните си повярвал в суетата на повечето науки и на човешкия дух. Архиепископът на Камбре (кой би си го помислил!) пародирал по следния начин една мелодия на Люли:

Млад, бях аз твърде мъдър,

какво ли не узнах;

сега искам да бъда

безразсъден;

за нищо да не съдя и да умра без грях.

Съчинил тези стихове пред своя племенник маркиз Дьо Фенелон, впоследствие посланик в Хага; зная ги от него[4]: гарантирам за този факт. Той не би бил от значение сам по себе си, ако не доказваше до каква степен обзираме по различен начин сред спокойствието на старостта онова, което ни се е струвало велико и важно във възрастта, когато дееспособният дух е играчка за желанията и илюзиите си.

Тези диспути, които дълго занимавали Франция, както и много други, породени от леността, са избледнели; днес се дивим как тъй са предизвикали подобни вражди. Философският дух, който се налага всекидневно, като че ли подсигурява общественото спокойствие; дори фанатиците, които се надигат против философите, им дължат мира, на който се наслаждават и който се опитват да погубят.

Придобилият печална важност при Луи XIV въпрос за квиетизма, днес напълно презрян и забравен, злепоставя безвъзвратно в двора кардинал Дьо Буйон. Той бил племенник на известния Тюрен, комуто кралят дължал спасението си през гражданската война, а впоследствие — и разширението на кралството.

Бидейки приятел на архиепископа на Камбре, натоварен с противостояща нему кралска воля, той се опитал да съчетае двата дълга. От писмата му личи как никога не изневерил на задачите си, бидейки верен на своя приятел. В съответствие със заповедите от двора той настоявал папата да отсъди по-бързо; същевременно се стремял да помири двете страни.

Един италиански свещеник на име Джори, който шпионирал в полза на противниковата фракция, спечелил доверието му и го наклеветил в своите писма; коварството му станало пълно, когато по най-низък начин му поискал помощ от хиляда екюта, а след като ги получил, повече не се вестил.

Тъкмо писмата на този негодник погубили кардинал Дьо Буйон пред двора. Кралят го засипал с упреци, все едно бил предал държавата. А според всичките му послания явно се е държал и мъдро, и достойно.

Той се подчинявал на волята на краля, искайки да бъдат осъдени някои смехотворно набожни максими на мистиците, които са алхимиците на религията; бил обаче предан на приятелството, като отклонявал ударите, които трябвало да понесе Фенелон. Ако предположим, че за Църквата е уместно Бог да не бъде обичан заради него самия, не е било толкова уместно да бъде жегнат архиепископът на Камбре: за жалост кралят пожелал Фенелон да бъде осъден — било то поради неприязън, недостойна за един велик крал, било то поради обвързаност с противната страна, което било още по-неприсъщо за славата на престола. Тъй или иначе, на 16 март 1699 г. той изпратил на кардинал Дьо Буйон едно язвително писмо, изпълнено с упреци: в него се заявява, че той желае архиепископът на Камбре да бъде осъден; личи си, че е писано от засегнат човек. Тогава за „Телемах“ се вдигал голям шум из цяла Европа; „Максими на светците“, непрочетени от краля, следвало да бъдат наказани заради максимите, с които бил изпълнен „Телемах“, който той бил чел.

Кардинал Дьо Буйон бил спешно отзован: той поел на път; на няколко мили от Рим обаче научил, че кардиналът доайен е починал и бил принуден да се върне обратно, за да приеме достойнството, което му принадлежало по право, на най-дълголетен кардинал, при все че бил твърде млад.

Мястото на доайен в свещената колегия в Рим дава твърде големи права; в съответствие с представите от онова време за Франция било твърде приятно то да бъде заето от французин.

Впрочем не било неучтивост към краля да получиш полагаемото ти се и да поемеш на път след това; и все пак тази постъпка направо вбесила краля: когато кардиналът се завърнал във Франция, бил изпратен в изгнание, което траяло цели десет години.

Изтощен от подобна немилост, той решил да напусне Франция завинаги през 1710 г., когато Луи XIV привидно бил смазан от съюзниците, а кралството било застрашено отвсякъде.

Неговите роднини принц Ойген и принц Д’Оверн го посрещнали на границата с Фландрия, където побеждавали тогава. Той изпратил на краля кръста на ордена на Светия Дух и оставката си от поста главен капелан на кралското семейство, като му написал дословно: „Възстановявам си свободата, която ми е дадена по рождение като чуждестранен принц, син на владетел, зависещ само от Бога, и моето достойнство на кардинал на Светата Римска Църква и на доайен на свещената колегия… Ще се стремя да работя през дните, които ми остават, в служба на Бога и на Църквата на първото място подир върховното…“ и пр.

Претенцията му да е независим принц му се струвала основателна не само поради аксиомата на множество правници, които твърдят, че „който се отказва от всичко, няма никакви задължения“ и че всеки човек има право да си избере местожителство, а и поради факта, че кардиналът действително бил роден в Седан във времето, когато баща му още бил владетел на Седан; той възприемал качеството си на независим принц като незаличимо; колкото до титлата „кардинал доайен“, която нарича „първо място подир върховното“, това е позоваване на примера на всички негови предшественици, минавали безусловно пред кралете на всички церемонии в Рим.

Дворът на Франция и парижкият парламент имали съвсем различни позиции. Главният прокурор Д’Агсо, впоследствие канцлер, го обвинил пред събраните камари, които разпоредили той да бъде арестуван и конфискували цялото му имущество. Той живял почитан — макар и беден — в Рим и умрял като жертва на квиетизма, който презирал, и на приятелството, което благородно се опитал да съчетае с дълга си.

Не бива да премълчаваме, че когато се оттегля от Нидерландия в Рим, в двора донякъде се стряскат, да не би да стане папа. Притежавам писмо от краля до кардинал Дьо Латримуй от 26 май 1710 г., в което той дава израз на това опасение. Той пише: „Всичко е възможно от страна на едно лице, което смята, че зависи единствено от себе си. Достатъчно е мястото, от което кардинал Дьо Буйон понастоящем се опива, да му се стори под достойнството на неговия произход и дарби; току-виж сметнал всеки път за позволен, та да се озове на първото място в Църквата, след като се е взрял отблизо в нейния блясък.“

Ето как, докато кардинал Дьо Буйон е преследван и е издадена заповед „той да бъде отведен в затвора към Консиержри, ако бъде заловен“, едновременно назрява страх той да не се окаже на един престол, възприеман като първи на земята от изповядващите католическата религия, и обединен с враговете на Луи XIV, да си отмъсти дори повече от принц Ойген — сами по себе си оръжията на Църквата не могат да сторят нищо, ала тогава са били способни на доста неща покрай оръжията на Австрия.

[1] Следва да отбележим, че квиетизмът присъства в „Дон Кихот“. Странстващият рицар казва, че трябва да служи на Дулсинея без друга награда, освен да бъде неин рицар. Санчо му отговаря: Con esta manera de amor he oido yo predicar que se ha de amar á nuestro Señor por si solo, sinque nos mueva esperanza de gloria, ó temor de pena; aunque yo le querria amar y servir por le que pudiese. („Слушал съм да проповядват, че с тази любов трябва да обичаме нашия Господ-Бог заради него самия, а не с надеждата за небесна награда, нито пък от страх пред божието наказание. На мене обаче по̀ ми се ще да го обичам и да му служа за това, което може да ми даде.“ „Изток-Запад“, 2015. Прев. Тодор Нейков.) — Б.а. ↑

[2] Тази приказка може да бъде открита в „История на Луи XIV“, отпечатана в Авиньон. Хората, приближени до монарха и до госпожа Дьо Ментьонон, знаят до каква степен всичко това не отговаря на истината. — Б.а. ↑

[3] Тук има пояснителна бележка на Волтер, че на френски август следва да бъде наричан auguste, а не août. — Б.пр. ↑

[4] Тези стихове фигурират сред поетичните опити на госпожа Гийон, ала племенникът на господин архиепископа на Камбре нееднократно ме увери, че били дело на неговия чичо, че го чул да ги рецитира в деня, когато ги бил съчинил, затова нека бъдат приписани на истинския си автор. Те биват отпечатани в петдесет екземпляра на изданието на „Телемах“, подготвено от маркиз Дьо Фенелон в Холандия, ала липсват в другите екземпляри.

Тук съм принуден да отбележа, че притежавам писмо от Рамзи, възпитаник на Фенелон, в което той ми казва: „Ако бе роден в Англия, щеше да разгърне цялостно своя гений и да даде ход на своите принципи, които си останаха относително непознати.“

Авторът на „Исторически, литературен и критически речник“ и пр., издаден в Авиньон през 1759 г., пише в статията за Фенелон, че „е бил лукав, гъвкав, умеел да ласкае и да се прикрива“. Той уязвява тъй паметта му, позовавайки се на пасквил на абат Фелипо, враг на този велик човек. После заявява, че архиепископът на Камбре бил „слаб богослов“, понеже не бил янсенист. Отскоро ни заливат речници, представляващи очернящи пасквили. Никога литературата не е била сквернена така, нито истината — тъй нападана. Същият автор отрича, че господин Рамзи ми е написал споменатото от мен писмо, отрича грубо и оскърбително, макар голяма част от статиите му да са цитати от „Векът на Луи XIV“. Плагиаторите янсенисти са невъзпитани: аз обаче, след като не съм нито янсенист, нито молинист, нито квиетист, нямам друг отговор, освен че притежавам писмото. Ето точните думи: Were he born in a free country, he would have display’d his whole genius, and given a full career to his own principles never known. — Б.а. ↑

Глава XXXIX.
Диспути около китайските церемонии. Как тези спорове довеждат до забрана на християнството в Китай

Като че малко е било за духовете ни, дето хиляда и седемстотин години се караме по отделни въпроси в нашата религия, та се стига дотам вярата на китайците също да стане част от нашите спорове. Този диспут не предизвиква големи раздвижвания, но е характерен повече от всеки друг за дейния, всеоспорващ и крамолен дух, който царува в нашата част от света.

В края на седемнайсети век йезуитът Матео Ричи е един от първите мисионери в Китай. По отношение на философията и литературата китайците са били и си остават приблизително такива, каквито сме били ние преди двеста години: уважението към древните господари им предписва граници, отвъд които не смеят да пристъпват. Напредъкът в науките се получава с времето и покрай смелостта на духа; моралът и възпитанието обаче намират по-лесна почва от науките, усъвършенствани са при тях, когато другите изкуства са били едва в зародиш и така се получава, че китайците, вече над две хиляди години застинали във всички постижения, до които са се домогнали, си остават посредствени в науките, а са първият народ на земята по отношение на морала и на възпитанието, като най-древен народ.

Подир Ричи много други йезуити проникват в обширната империя; благодарение на европейската наука те успяват тайно да посеят семена на християнската религия сред произхождащи от народа деца, които наставляват, както са могли. Доминиканците, също участващи в мисията, обвинили йезуитите, че допускат идолопоклонство, докато проповядват християнството. Въпросът бил деликатен, също както и подходът, който следвало да бъде възприет в Китай.

Законите и спокойствието на тази велика империя почиват върху право, което е и естествено, и свещено — почитта на потомците към предците. Към тази почит те прибавят и уважението, което дължат на своите първоучители в областта на морала, а най-вече на Кун Фудзъ, когото ние наричаме Конфуций — древен мъдрец, който им вдъхнал добродетелност близо шестстотин години, преди да бъде основано християнството.

Характерно е, че родовете се събират в дадени дни, за да поменат своите предци, като грамотните го правят публично, почитайки Кун Фудзъ. Те се просват наземи в съответствие със своя обичай да поздравяват висшестоящите — римляните, открили това правило из цяла Азия, са го наричали „обожаване“; палят се свещи и благовония; колао, наричани от португалците мандарини, колят два пъти годишно край залата, в която бива поменаван Кун Фудзъ, животни, от които се приготвят ястия. Идолопоклонски ли са тези церемонии? Дали те са изцяло граждански? Признават ли предците и Кун Фудзъ за богове? Или те биват призовавани само както ние призоваваме светците? Дали това е политически обичай, с който злоупотребяват само отделни суеверни китайци? Това били неща, трудно обясними за чужденци в Китай и мъчни за преценка в Европа.

Доминиканците предали китайските обичаи на съд от страна на римската инквизиция през 1645 г.: според тяхното изложение светият официй забранил китайските церемонии, докато папата не вземе своето решение.

Йезуитите поддържали каузата на китайците и техните нрави, които явно нямало как да бъдат забранени, без да се стигне до пълно отхвърляне на християнската религия в една империя, тъй ревнива спрямо своите обичаи: те представили своите основания. През 1656 г. инквизицията разрешила грамотните да почитат Кун Фудзъ, а китайските деца да почитат бащите си, „като се въздържат от суеверия, ако се проявяват такива“.

Въпросът си оставал неясен, мисионерите все тъй били разделени и разглеждането му току се подновявало в Рим; независимо от това йезуитите, които били в Пекин, дотолкова угодили на императора Канси като математици, че този владетел, известен с добротата и благостта си, най-накрая им позволил да бъдат мисионери и да разпространяват публично християнското учение. Не ще е безполезно да отбележим, че иначе деспотичният император, внук на завоевателя на Китай, все пак до такава степен се подчинявал на законите на империята, щото не могъл самолично да позволи християнството, а трябвало да се обърне към трибунал и сам приподписал две молби от името на йезуитите. Най-сетне през 1692 г. християнството било разрешено в Китай благодарение на неуморната дейност и уменията единствено на йезуитите.

В Париж има институция, установена заради чуждестранните мисии: тогава неколцина свещеници, работещи в нея, били в Китай. Папата, който изпраща апостолически викарии във всички страни, наричани „земи на неверници“, избрал един свещеник измежду тях, наречен Мегро, за да председателства в качеството си на викарий мисията в Китай, като му дал епископството Конон, малка китайска провинция във Фокиен. Този французин, бидейки епископ в Китай, не само определил ритуалите, посветени на мъртвите, като суеверни и идолопоклонски, а обявил и грамотните за атеисти. Такова било мнението на всички ригористи във Франция. Същите онези хора, които толкова беснеели против Бейл, укорявайки го, задето бил заявил, че и общество от атеисти може да съществува, които толкова писали, че подобна общност е невероятна, хладнокръвно поддържали тезата, че една подобна общност процъфтява в Китай при най-разумно управление. Тогава на йезуитите им се наложило да се борят със своите събратя мисионери повече, отколкото с мандарините и с населението: те изтъкнали пред Рим, че изглежда несъвместимо китайците да са и атеисти, и идолопоклонници. Грамотните били упреквани, че признават единствено материята; при това положение било слабо вероятно да призовават душите на предците си, както и душата на Кун Фудзъ; едното обвинение отричало другото, освен ако се приеме, че в Китай е възможно противоречие, както често се случва помежду нас; трябвало обаче човек да бъде добре запознат с езика и обичаите им, за да разкрие противоречието. Преценяването на въпроса за Китай в римския двор продължило дълго; същевременно йезуитите били нападнати отвсякъде.

Един от техните учени мисионери, отец Льоконт, писал в мемоарите си за Китай, че „този народ две хиляди години е съхранил познанието на истинния Бог, принасял е жертви на Твореца в най-древния храм на света; в Китай са дадени най-чисти уроци в областта на нравствеността, докато Европа е била подвластна на невежеството и корупцията“.

Ставало е дума, че тази нация е налице покрай една истинска история и пресметната основателно поредица от трийсет и шест слънчеви затъмнения далеч отвъд времето, в което смятаме, че се е състоял всемирният потоп. Никога грамотните не са имали друга религия, освен обожаването на едно Върховно същество; техен култ е била правдата: те не са били запознати с последователните закони, които Бог е спуснал на Авраам и Мойсей, нито с усъвършенствания закон на Месията, тъй дълго непознат за народите на Запад и на Север. Известно е, че галските земи, Германия, Англия и целият Север са тънели в най-варварско идолопоклонство, когато трибуналите в обширната Китайска империя са укрепвали нравите и законите, признавайки един Бог, чийто простичък култ никога не се е променял при тях. Тези очевидни истини би следвало да оправдаят написаното от йезуита Льоконт: и все пак, понеже в съжденията се съдържала представа, която е неприемлива спрямо общоприетото мнение, написаното било нападнато в Сорбоната.

Абат Боало, брат на Депрео, не по-малко язвителен от брат си и дори по-голям враг на йезуитите, обявил през 1700 г. тази възхвала на китайците за богохулство. Абат Боало имал жив, особен нрав и пишел насмешливо сериозни и смели неща: той е автор на книгата „Флагелантите“ и на още няколко подобни. Казвал, че пишел на латински от страх да не би епископите да му наложат цензора; неговият брат Депрео пък разправял: „Ако не беше богослов в Сорбоната, щеше да бъде майстор на словото на италианските комедии.“ Той рязко се изказал против йезуитите и против китайците, като заявил още в самото начало, че „възхвалата на това население разтърси моя християнски мозък“. И другите мозъци на събранието били разтърсени. Имало известни спорове: един богослов на име Льосаж изразил мнение да бъдат изпратени на място дванайсет яки духом негови събратя, та да проучат нещата. Сцената била жестока, ала накрая Сорбоната обявила благите думи за китайците за погрешни, скандални, нагли, безбожни и еретични.

Бурната и детинска препирня разпалила отново спора относно церемониите; най-сетне папа Климент XI година по-късно изпратил свой легат в Китай: избрал Тома Маяр дьо Турнон, който бил действащ патриарх на Антиохия. Патриархът успял да пристигне едва през 1705 г. Дотогава дворът в Пекин си нямал понятие, че го съдят в Рим. Това е дори по-нелепо, отколкото република Сан Марино да се опита да посредничи между султана и персийското царство.

Отначало императорът посрещнал патриарх Дьо Турнон много радушно: можем да си представим колко се е изненадал, когато преводачите на легата го осведомили, че християните, които проповядвали религията си в неговата империя, не се разбирали помежду си и прелатът бил дошъл дотук, за да разреши един спор, напълно неизвестен на двора в Пекин. Легатът му обяснил, че всички мисионери, с изключение на йезуитите осъждали старите имперски обичаи и дори подозирали, че Негово китайско Величество и грамотните са атеисти и признават единствено материалното небе. Той добавил, че в Конон имало учен епископ, който щял да разясни всичко, стига Негово Величество да благоволи да го изслуша. Удивлението на монарха нараснало, когато научил, че в империята му има епископи; читателят обаче несъмнено също ще се удиви не по-малко от сведението, че всепрощаващият владетел проявил добрината да позволи на епископа от Конон да дойде и да му говори за религията — против общоприетото в неговата страна, та и против него самия. Епископът от Конон получил аудиенция: той знаел съвсем слабо китайски. Императорът първо поискал от него да обясни четири знака, изписани със злато над неговия трон: Мегро успял да разчете два; той обаче заявил, че думите дзин тиен, които императорът лично бил изрисувал върху плочки, не означавали Почитайте небето. Императорът търпеливо му обяснил посредством преводачите, че тъкмо това бил смисълът на тези думи. Той благоволил да произнесе дълга реч, оправдал почестите, които се въздавали на мъртвите: епископът не се трогнал. Можем да си представим, че йезуитите са се ползвали с по-голямо доверие в двора от него. Императорът, който по закон можел да му наложи смъртно наказание, се задоволил да го осъди на изгнание; разпоредил също всички европейци, които желаят да останат в империята, тепърва да идват да получават от него разрешителни за пребиваване и да бъдат разпитвани преди това.

Легатът Дьо Турнон получил заповед да напусне столицата. Още щом пристигнал в Нанкин, издал пастирско послание, което осъждало напълно китайските ритуали, засягащи мъртвите, и забрана да бъде използвана думата, с която императорът си послужил, за да означи Почитайте небето.

После легатът бил препратен в Макао, който все още принадлежи на китайците, макар те да позволяват на португалците да имат губернатор там. Докато легатът се терзаел в Макао, папата му изпратил шапчица, ала тя му послужила, колкото да си умре като кардинал: животът му секнал през 1710 г. Враговете на йезуитите им приписали смъртта му: можело е да се задоволят да им припишат и само неговото изгнание.

Разделението сред чужденците, дошли да просвещават империята, дискредитирало проповядваната от тях религия: тя била още по-силно отречена, когато дворът се позапознал с европейците и научил, че разделение има не само помежду мисионерите, ами и сред търговците, които се пришвартовали край Кантон, съществуват няколко жестоко враждуващи помежду си секти.

Император Канси умрял през 1724 г.: бил владетел, който харесвал европейското изкуство. Били му изпратили много просветени йезуити, които той обикнал заради заслугите им — както вече споменахме, тъкмо те получили от него разрешение да практикуват и да разпространяват християнството.

Четвъртият му син Юнджън, посочен от него за император в ущърб на по-големите си братя, се възкачил на престола, без те да възроптаят. Синовната почит, която е в основата на тази империя, повелява, че е престъпно и позорно да се оплакваме от последната воля на бащата.

Новият император Юнджън надминал своя родител в любовта към законите и общественото благо. Никой император не се бил отнасял тъй грижливо към земеделието. Той насочил вниманието си към това изначално необходимо изкуство, като извел до титлата мандарин от осма степен във всяка провинция онзи орач, който бъде признат от магистратите в своя кантон за най-оправен, най-трудолюбив и най-почтен; целта не била орачът да изостави занаята, в който бил сполучил, и да упражнява непознати за него правораздавателни функции — той си оставал орач с мандаринска титла, имал право да сяда с вицекраля на провинцията и да се храни с него. Името му бивало изписано със златни букви в зала с обществен достъп. Твърди се, че това правило, тъй несвойствено според нашите нрави, което може би е и един укор към тях, все още се спазва.

Владетелят разпоредил из цялата империя никой да не бъде екзекутиран, преди делото относно престъплението да му бъде представено, та дори на три пъти. Две основания за този едикт са достойни за уважение не по-малко, отколкото самият едикт: едното е доколко трябва да ценим човешкия живот; другото е обичта, която един крал дължи на своя народ.

Той създал големи складове за ориз във всяка провинция при една икономика, която никога не била в ущърб на народа и завинаги предотвратявала масовото гладуване. Всички провинции изразявали радостта си с нови зрелища и признателността си, като му издигали триумфални арки. Той настоял чрез едикт да се прекратят зрелищата, тъй като рушели препоръчаната от него политика на икономии, и забранил да му издигат паметници. Заявява тъй в своето послание към мандарините: „Въздадох благоволение не за да си спечеля празна слава: искам народът да бъде щастлив; искам да стане по-добър и да изпълнява докрай своите задължения. Само подобни паметници приемам.“

Такъв бил този император; за жалост тъкмо той забранил християнската религия. Йезуитите вече имали доста открити църкви, дори някои принцове с владетелска кръв били приели кръщение: възникнали страхове за пагубни нововъведения в империята. Бедите в Япония оставяли по-дълбоко впечатление у хората, отколкото доста пренебрегваното християнство със своята чистота можело да предизвика. Станало известно тъкмо тогава, че диспутите, настройващи мисионерите от различните ордени едни против други, били довели до отхвърлянето на християнската религия в Тонкин; същите тия диспути, още по-бурни в Китай, предизвикали отрицателното отношение на всички трибунали към онези, които идвали да дават наставления по своя закон, а същевременно не можели да постигнат помежду самите себе си съгласие тъкмо за него. При това се разбрало и че в Кантон има холандци, шведи, датчани и англичани, които били християни, ала не практикували религията на християните от Макао.

Като цяло тези сведения накарали най-сетне върховния трибунал по ритуалите да забрани изповядването на християнството. Присъдата била издадена на 10 януари 1724 г., ала без гаври, без строги санкции, без обидни слова спрямо мисионерите: самата присъда приканвала императора да задържи в Пекин онези, които покрай математиката можело да се окажат полезни. Императорът потвърдил присъдата и разпоредил с едикт мисионерите да бъдат препратени в Макао заедно с един мандарин, който да се грижи за тях по пътя и да внимава да не бъдат оскърбявани. Точно тъй е казано в едикта.

Той задържал няколко души при себе си, сред тях бил и йезуитът Паренен, за когото съм писал вече с уважение; човек, известен с познанията и с мъдрото си поведение, който говорел много добре китайски и татарски. Той бил необходим не само като преводач, но и като добър математик. Познат е сред нас главно с мъдрите и познавателни отговори относно китайската наука покрай затрудненията на един от най-добрите ни философи. Този монах се радвал на благоволението на император Канси, а също и на Юнджън. Ако някой можел да спаси християнската религия, това бил той: заедно с други двама йезуити получил аудиенция при принца, брат на императора, който бил натоварен да проучи присъдата и да докладва за нея. Паренен чистосърдечно ни разказва какъв бил отговорът. Принцът, който ги закрилял, им казал: „Вашите истории ме объркват. Четох обвиненията против вас: вашите свади с другите европейци относно ритуалите в Китай безкрайно ви навредиха. Какво бихте казали, ако ние се пренесем в Европа и се държим като вас? Честно — бихте ли ни изтърпели?“ Било трудно да се отвърне нещо на изреченото. Все пак те успели да накарат принца да се обърне с молба в тяхна полза към императора; а когато застанали пред престола, императорът им заявил, че в крайна сметка ще прогони всички тъй наречени мисионери.

Вече сме цитирали тези думи: „Съумели сте да заблудите баща ми, не се надявайте да заблудите и мен.“

Въпреки мъдрите заповеди на императора неколцина йезуити впоследствие тайно се завърнали в провинциите през времето на приемника на известния Юнджън; те били осъдени на смърт, задето явно нарушили законите на империята. Така ние екзекутираме във Франция проповедниците хугеноти, които осъществяват събрания, независимо от кралските заповеди. Бесът да се набират привърженици е привично заболяване за нашите общества, както вече отбелязахме: той никога не е съществувал в далечната част на Азия. Тамошните народи никога не са изпращали мисионери в Европа; единствено нашите нации са се опитвали да разпространят начина си на мислене и търговските си отношения в двете посоки на земното кълбо.

Самите йезуити докарват смърт на множество китайци, както и на двама принцове по кръв, които ги подкрепяли. Нима не е безкрайно нещастие да пристигнеш от другия край на света, за да посееш смут в императорското семейство и да доведеш до казън двама принцове? Смятали, че постигат уважение в Европа за своята мисия, заявявайки, че Бог е на тяхна страна, че бил очертал четири кръста в облаците по небето над Китай. Накарали да изрисуват тия кръстове в техните поучителни и любопитни писма: ала ако Бог бе искал Китай да бъде християнски, дали би се задоволил с тези кръстове във въздуха? Дали не би ги вложил в сърцата на китайците?

Вразумителен списък на потомците на Луи XIV, на принцовете от френския дом в негово време, на тогавашните владетели, на маршалите на Франция, на министрите и на повечето писатели и творци, процъфтели през този век

Луи XIV е имал само една съпруга, Мария Тереза Австрийска, родена като него през 1638 г., единствена дъщеря на Фелипе IV, крал на Испания, от първия му брак с Елизабет дьо Франс, сестра на Карлос II и на Маргарита Тереза, родени от втория брак на Фелипе IV с Мария Анна Австрийска. Вторият брак на Фелипе IV е особено забележителен. Мария Анна Австрийска е била негова племенница и през 1648 г. е сгодена за Фелипе Балтасар, инфант на Испания; с други думи, Фелипе IV се жени едновременно за своя племенница и за годеницата на своя син.

Сватбата на Луи XIV се състои на 9 юни 1660 г. Мария Тереза умира през 1683 г. Историците с мъка успяват да разкажат нещо за нея. Твърди се, че една монахиня я запитала дали се е опитвала да се хареса на младите мъже в двора на своя баща краля, а тя била отговорила: „Не, сред тях нямаше крале.“ Името на монахинята не се споменава; трябва да е била доста недискретна. Инфантите не са можели да разговарят с никакви младежи в двора; когато кралят на Англия Чарлс I в качеството си още на Уелски принц отива в Мадрид, за да се ожени за дъщерята на Фелипе III, дори не успява да разговаря с нея. Впрочем думите на Мария Тереза като че ли предполагат, че ако е имало крале в двора на нейния баща, тя е щяла да се опита да им се хареса. Подобен отговор би бил подходящ за сестра на Александър Велики, но не и за скромността и простотата на Мария Тереза. Немалко историци си доставят удоволствието да влагат в устите на владетелите слова, които те не биха и не са могли да изрекат.

Единствената рожба от този брак на Луи XIV, която оцелява, е Луи, дофин, наричан Негово Кралско Височество, роден на 1 ноември 1661 г., умрял на 14 април 1711 г. Дълго още преди смъртта на този принц била популярна поговорката, свързана с него: Син на крал, баща на крал, нивга крал. Събитията като че ли са в полза на доверието на обичащите предсказанията; всъщност това е повторение на казаното за бащата на Филип дьо Валоа и се основава на здравето на Луи XIV, който бил по-жизнен от своя син.

Правдивостта изисква да кажем, че не бива да се хваща вяра на скандалните книги относно личния живот на владетеля. Съставените от Лабомел „Мемоари на госпожа Дьо Ментьонон“ изобилстват със смехотворни измислици. Една от най-екстравагантните е, че Негово Кралско Височество бил влюбен в сестра си и се бил оженил за госпожица Шуен. Редно е тези глупости да бъдат отречени, след като са били отпечатани.

Той се жени за Мария Анна Кристина Виктория фон Байерн на 8 март 1680 г. (умира на 20 април 1690 г.); тя му ражда:

1. ЛУИ, херцог на Бургундия, роден на 6 август 1682 г., умрял на 18 февруари 1712 г. от епидемична шарка; същият има от Мария Аделаида Савойска, дъщеря на първия крал на Сардиния, умряла на 12 февруари 1712 г.:

ЛУИ, херцог на Бретан, роден през 1705 г., умрял през 1712 г., и ЛУИ XV, роден на 15 февруари 1710 г.

Преждевременната смърт на херцога на Бургундия е печална и за Франция, и за Европа. Той е бил много образован, справедлив, миротворец, враг на празната слава, достоен ученик на херцог Дьо Бовилие и на известния Фенелон. За срам на човешката природа разполагаме със стотина тома писания против Луи XIV, против сина му, Негово Кралско Височество, против племенника му херцог Д’Орлеан — и с нито един, който да ни запознае с качествата на този принц, който би заслужил хвалебствия, ако не бе останал само частно лице.

2. ФЕЛИПЕ (ФИЛИП), херцог Д’Анжу, крал на Испания, роден на 19 декември 1683 г., умрял на 9 юли 1746 г.

3. ШАРЛ, херцог Дьо Бери, роден на 31 август 1686 г., умрял на 4 май 1714 г.

Дуй XIV има още двама сина и три дъщери, умрели невръстни.

Извънбрачни узаконени деца

Госпожа херцогинята Дьо Лавалиер, която постъпва като монахиня кармелитка на 2 юни 1674 г., изповядва вярата на 4 юни 1675 г. и умира на шейсет и пет години на 6 юни 1710 г., ражда на Луи XIV:

ЛУИ ДЬО БУРБОН, роден на 27 декември 1663 г., умрял на 15 юли 1666 г.

ЛУИ ДЬО БУРБОН, граф Дьо Вермандоа, роден на 2 октомври 1667 г., умрял през 1683 г.

МАРИ АН, наричана госпожица Дьо Блоа, родена през 1666 г., омъжена за Луи Арман, принц Дьо Конти, умряла през 1739 г.

Други извънбрачни узаконени деца

От Франсоаз Атенаис дьо Рошешуар Мортемар, съпруга на Луи дьо Гондрен, маркиз Дьо Монтеспан. Всички те се раждат, докато маркиз Дьо Монтеспан е жив, и името на тяхната майка не е вписано в актовете им за раждане и за узаконяване:

ЛУИ ОГЮСТ ДЬО БУРБОН, херцог Дьо Мен, роден на 31 март 1670 г., умрял през 1736 г.

ЛУИ СЕЗАР, граф Дьо Вексен, абат на Сен Дьони и на Сен Жермен де Пре, роден през 1672 г., умрял през 1683 г.

ЛУИ АЛЕКСАНДЪР ДЬО БУРБОН, граф на Тулуза, роден на 6 юни 1678 г., умрял през 1737 г.

ЛУИЗ ФРАНСОАЗ ДЬО БУРБОН, наречена госпожица Дьо Нант, родена през 1673 г., омъжена за Луи III, херцог Дьо Бурбон Конде, умряла през 1743 г.

ЛУИЗ МАРИ ДЬО БУРБОН, наречена госпожица Дьо Тур, умряла през 1681 г.

ФРАНСОАЗ МАРИ ДЬО БУРБОН, наречена госпожица Дьо Блоа, родена през 1677 г., омъжена за Филип II, херцог Д’Орлеан, регент на Франция, умряла през 1749 г.

Има още двама синове, умрели невръстни, единият от госпожица Дьо Фонтанж.

Дофинът ЛУИ оставя една извънбрачна дъщеря. След смъртта на баща й се опитват да я направят монахиня; госпожа херцогинята на Бургундия научава, че я насилват, противопоставя се, дава й зестра и я омъжва.

Принцове и принцеси с кралска кръв, живели през века на Луи XIV

ЖАН БАТИСТ ГАСТОН, херцог Д’Орлеан, втори син на Анри IV и на Мария Медичи, роден във Фонтенбло през 1608 г., почти неизменно злощастен, мразен от брат си, преследван от кардинал Дьо Ришельо, включил се във всички интриги и често изоставял приятелите си. Той станал причина за смъртта на херцог Дьо Монморанси, на Сен Мар, на добродетелния Дьо Ту. Ревнив към своето място и към етикета, един ден накарал да променят местата на всички в двора, когато давал някакъв прием; уловил за ръка херцог Дьо Монбазон, за да слезе от едно стъпало, а херцог Дьо Монбазон му рекъл: „Аз съм първият ви приятел, на когото помагате да слезе от ешафода.“ Изиграл значителна, но недобра роля през време на регентството и умрял, изпратен в Блоа, през 1660 г.

ЕЛИЗАБЕТ, дъщеря на Анри IV, родена през 1602 г., съпруга на Фелипе IV, много нещастна в Испания, където живяла, без да спечели доверие и без никаква утеха. Умряла през 1644 г.

КРИСТИН, втора дъщеря на Анри IV, съпруга на Виторио Амедео, херцог на Савоя. Животът й в двора и покрай различните събития бил непрестанно много бурен. Оспорвали правото й да има настойничество над сина си, нападнали властта и репутацията й. Умряла през 1663 г.

АНРИЕТ МАРИ, съпруга на Чарлс I, крал на Великобритания, най-нещастната принцеса в рода; притежавала почти всички качества на баща си. Умряла през 1669 г.

Госпожица ДЬО МОНПАНСИЕ, наричана Нейно Височество, дъщеря на Гастон и на Мари дьо Бурбон Монпансие — тя оставя след себе си мемоари, в историята говорихме много за нея. Умряла през 1693 г.

МАРГЬОРИТ ЛУИЗ, съпруга на Козимо Медичи; тя оставя съпруга си и се оттегля във Франция.

ФРАНСОАЗ МАДЛЕН, съпруга на Карло Емануеле, херцог на Савоя.

ФИЛИП, Негово Височество, единствен брат на Луи XIV, умрял през 1702 г. Той се жени за Хенриета, дъщеря на краля на Англия Чарлс I, внучка на Анри Велики, принцеса любимка на Франция поради своя дух и изящество, умряла в разцвета на силите си през 1670 г. Тя му ражда Мари Луиз, омъжена за Карлос II, крал на Испания, през 1679 г., умряла на двайсет и седем години през 1689 г., и Ан Мари, омъжена за Виторио Амедео, херцог на Савоя, впоследствие крал на Сардиния. Заради този брак в повечето мемоари относно войната за наследството херцог Д’Орлеан бива наричан чичо на Фелипе V.

Той става родоначалник на новия дом Д’Орлеан. Дъщерята на избирателя на Пфалц, умряла през 1722 г., му ражда:

ФИЛИП Д’ОРЛЕАН, регент на Франция, известен с храбростта, духовитостта и любовта си към удоволствията; роден да бъде харесван в обществото, без да е особено оправен във важните дела, един от най-приятните хора, живели някога. Сестра му е последната херцогиня на Лотарингия. Умрял през 1723 г.

Клонът Конде е особено блестящ

АНРИ, принц дьо КОНДЕ, втори с това име, първи принц по кръв, се радва на огромно доверие през време на регентството и има репутацията да бъде рядко почтен в онези смутни времена. Според сегашните пресмятания има около два милиона рента и в своето стопанство дава пример за икономии, който кардинал Мазарини е трябвало да последва при управлението на държавата, ала е било твърде трудно. Най-голямата му слава е, че е баща на великия Кенде. Умрял през 1646 г.

ВЕЛИКИЯТ КОНДЕ, ЛУИ II по име, син на предходния и на Шарлот Маргьорит дьо Монморанси, племенник на знаменития и злощастен херцог Дьо Монморанси, обезглавен в Тулуза, събира в свое лице всичко най-характерно през вековете за двата героични рода. Роден на 8 септември 1621 г., умрял на 11 декември 1686 г.

Клеманс дьо Майе дьо Брезе, племенница на кардинал Дьо Ришельо, му ражда:

АНРИ ЖЮЛ, наричан обикновено Негово Височество, умрял през 1709 г.

Анна фон Байерн фон Райн Пфалц ражда на Анри Жюл:

ЛУИ ДЬО БУРБОН, наричан Великия херцог, баща на онзи, който става министър-председател при Луи XV. Умрял през 1710 г.

Клон Конти

Първият принц ДЬО КОНТИ-АРМАН — е бил брат на великия Конде; играе роля по време на Фрондата. Умрял през 1666 г.

Анна Мартиноци, племенница на кардинал Мазарини, му ражда:

ЛУИ, умрял през 1685 г. без деца от съпругата си Мари Ан, дъщеря на Луи XIV и на херцогиня Дьо Лавалиер.

ФРАНСОА-ЛУИ, принц на Ла Рош сюр Йон, впоследствие Дьо Конти, избран за крал на Полша през 1697 г.; благородник, за когото паметта във Франция се запазва дълго, тъй като той приличал на великия Конде по дух и по храброст и винаги се стремял да се хареса — качество, което понякога липсвало на великия Конде; умрял през 1709 г.

Неговата братовчедка Аделаид дьо Бурбон му родила:

ЛУИ АРМАН, роден през 1695 г., надживял Луи XIV.

Клон Дьо Бурбон Соасон

От този клон бил само ЛУИ, граф Дьо Соасон, убит в сражението при Марфе през 1641 г. Всички останали клонове на дома Бурбон били прекъснати.

Родът КУРТНЕ бил признат за кралски по кръв само от народа, не притежавали този ранг. Били потомци на Луи Дебели, ала предците им били възприели герба на наследницата на Куртне, не се били обвързали подобаващо към кралския дом в една епоха, когато едрите земевладелци приемали за предимство само крупните феоди и длъжността пер. От този клон имало и императори на Константинопол, ала не и признати принцове по кръв. За да уязви дома Конде, кардинал Мазарини се опитал да даде на семейство Куртне ранга и почестите, които те искали отдавна; те обаче не успели да го подкрепят силно да изпълни това свое намерение.

Тогавашни владетели

Папи

Барберини, УРБАН VIII. Той дава на кардиналите титлата преосвещенство. Премахва женските йезуитски манастири. Все още не става дума за пълна забрана на йезуитите. Разполагаме с голям сборник с негови стихове на латински. Трябва да се признае, че Ариосто и Тасо са се справяли по-добре. Умрял през 1644 г.

Памфили, ИНОКЕНТИЙ X, известен, задето прокудил от Рим двамата племенници на Урбан VIII, на които дължал всичко; също тъй осъдил петте съждения на Янсений, без да бере досадата да чете книгата му, и бил под чехъл на снаха си дона Олимпия, продала през време на неговия понтификат всичко, което можело да се продаде. Умрял през 1655 г.

Киджи, АЛЕКСАНДЪР VII. Той поискал прошка от Луи XIV чрез своя легат a latere. Бил по-лош като поет и от Урбан VIII. Дълго възхваляван, че не се прекланял пред непотизма, а накрая го въздигнал на престола. Умрял през 1667 г.

Роспилиози, КЛИМЕНТ IX, любител на литературата, без да пише стихове, миролюбив, пестелив и либерален, същински баща на народа. Присърце му били две неща, с които не се справил: да попречи на турците да завладеят Кандия и да въдвори мир в Църквата на Франция. Умрял през 1669 г.

Алтиери, КЛИМЕНТ X, почтен и миролюбив като своя предшественик, ала много се влияел. Умрял през 1676 г.

Одескалки, ИНОКЕНТИЙ XI, горд враг на Луи XIV, забравя интересите на Църквата заради лигата, оформена против този монарх. За него се говори доста в тази история. Умрял през 1689 г.

Отобони, венецианец, АЛЕКСАНДЪР VIII. Надали някой е помагал повече на бедните и е обогатявал повече роднините си. Умрял през 1691 г.

Пинятели, ИНОКЕНТИЙ XII. Той осъжда знаменития Фенелон; иначе е обичан и уважаван. Умрял през 1700 г.

Албани, КЛИМЕНТ XI. Неговата була против Кенел, само един лист, е много по-известна от шестте му големи тома със съчинения. Умрял през 1721 г.

Отомански държавни глави

ИБРАХИМ. За него Расин неслучайно казва:

Глупакът Ибрахим властта си сам изяде,

при все че бе велик, на детството отдаден.

Изваждат го от затвора, за да царува след смъртта на своя брат Мурад. Глупак или не — по негово време турците завладяват Кандия. Ухушен през 1649 г.

МЕХМЕД IV, син на Ибрахим, свален от власт и умрял през 1687 г.

СЮЛЕЙМАН II, син на Ибрахим и брат на Мехмед IV, след различни успехи във войните срещу Германия умира от естествена смърт през 1691 г.

АХМЕД II, брат на предходния, поет и музикант. Армията му е разбита от принц Лудвиг фон Баден при Сланкамен. Умрял през 1695 г. МУСТАФА И, син на Мехмед IV, победител при Темишвар, разбит от принц Ойген в сражението при Зента на река Тиса през септември 1697 г., свален от власт в Одрин и починал в константинополския сарай през 1703 г.

АХМЕД III, брат на предходния, също разбит от принц Ойген при Петроварадин и при Белград, свален от власт през 1730 г.

Императори на Германия

За тях няма да споменем нищо тук, тъй като говорихме доста в изложението на историята.

ФЕРДИНАНД III, умрял през 1657 г.

ЛЕОПОЛД I, умрял през 1705 г.

ЙОЗЕФ I, умрял през 1711 г.

КАРЛ VI, умрял през 1740 г.

Крале на Испания

Както по-горе.

ФЕЛИПЕ IV, умрял през 1665 г.

КАРЛОС II, умрял през 1700 г.

ФЕЛИПЕ V, умрял през 1746 г.

Крале на Португалия

ЖОАУ IV, херцог на Браганса, наричан Щастливи. Става крал на Португалия покрай съпругата си Луиса де Гусман. Умрял през 1656 г.

АЛОНСО, син на предходния. Жоау става крал заради смелостта на съпругата си, Алонсо бива детрониран от своята; заточават го на остров Терсейра, където умира през 1683 г.

ДОН ПЕДРУ брат на предходния, му отнема короната и жената; за да се ожени законно за нея, го обявява за импотентен, при все че развратничел. Умрял през 1706 г.

ЖОАУ V, умрял през 1750 г.

Крале на Англия, Шотландия и Ирландия, за които се споменава във „Векът на Луи XIV“

ЧАРЛС I, убит с правна разпоредба на ешафода през 1649 г.

КРОМУЕЛ (Оливър), станал протектор на 22 декември 1653 г., по-могъщ от крал. Умрял на 15 септември 1658 г.

КРОМУЕЛ (Ричард), става протектор незабавно след смъртта на баща си и бива мирно свален от власт през месец юни 1659 г. Умрял през 1685 г.

ЧАРЛС II, умрял през 1685 г.

ДЖЕЙМС II, свален от престола през 1688 г. Умрял през 1701 г.

УИЛЯМ III, умрял през 1702 г.

АН СТЮАРТ, умряла през 1714 г.

ДЖОРДЖ I, умрял през 1727 г.

Крале на Дания

КРИСТИАН IV, умрял през 1648 г.

ФРЕДЕРИК III, признат през 1661 г. от духовенството и буржоазията за абсолютен владетел над законите, с правото да ги създава, да ги премахва и да ги пренебрегва по своя воля. Благородниците били принудени да се съобразят с волята на двете други съсловия в държавата. Посредством това странно законодателство кралете на Дания стават единствени правно признати деспотични властници; още по-странно е, че и този крал, и следващите не злоупотребяват с волята си, освен рядко. Умрял през 1667 г.

КРИСТИАН V, умрял през 1699 г.

ФРЕДЕРИК IV, умрял през 1730 г.

Крале на Швеция

КРИСТИНА. За нея се говори много във „Векът на Луи XIV“ Абдикира през 1654 г. Умряла в Рим през 1689 г.

КАРЛ X, обикновено наричан Карл Густав: той бил от рода Пфалц, племенник на Густав Адолф по майчина линия. Опитал се да установи в Швеция самовластие. Умрял през 1660 г.

КАРЛ XI, успял да установи самовластието. Умрял през 1697 г.

КАРЛ XII, злоупотребил с него и довел до освобождаването на кралството. Умрял през 1718 г.

Крале на Полша

ВЛАДИСЛАВ СИГИЗМУНД, победител на турците. През 1645 г. провожда великолепно пратеничество, за да сключи задочно брак с принцеса Мари дьо Гонзаг дьо Ньовер. Личностите, дрехите, конете и каретите на полската делегация затъмнили блясъка на френския двор, който още не бил получил от Луи XIV оня великолепен вид, затъмнил впоследствие всички дворове по света. Умрял през 1648 г.

ЯН КАЖИМЙЕЖ, брат на предходния, йезуит, после кардинал, после крал, оженил се за вдовицата на брат си, Полша му омръзнала, напуснал я през 1670 г., оттеглил се в Париж, станал абат на Сен Жермен де Пре, живял дълго с Нинон. Починал през 1672 г.

МИХАЛ ВИШНЬОВЕТСКИ, избран през 1670 г. Той допуснал турците да превземат Камйенец, единственият укрепен град, който откривал достъп до кралството, и им плащал данък. Умрял през 1673 г.

ЯН СОБЕСКИ, избран през 1674 г., победил турците и освободил Виена. Има негов животопис от абат Коайе, един философски настроен мъдрец. Той се жени за французойка също като Владислав и Кажимйеж, а именно за госпожица Д’Аркиен. Умрял през 1783 г.

АВГУСТ I, избирател на Саксония, избран през 1697 г. от част от благородниците, докато принц Дьо Конти бил избран от друга. Скоро той остава единствен крал; детрониран е от Карл XII и възстановен на престола от цар Петър I. Умрял през 1783 г.

СТАНИСЛАВ[1], въздигнат, обратно, от Карл XII и низвергнат от Петър I. Умрял през 1766 г.

Крале на Прусия

ФРИДРИХ, първи крал. Умрял през 1700 г.

ФРИДРИХ ВИЛХЕЛМ, първият, събрал голяма армия, въвел дисциплина в нея, баща на Фридрих Велики — първият, победил с тази армия. Умрял през 1740 г.

Царе на Русия, впоследствие императори

МИХАИЛ РОМАНОВ, син на Филарет, патриарх на Ростов, избран през 1613 г. на възраст петнайсет години. По негово време царете се женели само за свои поданички; довеждали им в двора известен брой девойки и те избирали. Такива са старите азиатски обичаи. Затова Михаил се оженил за дъщерята на беден благородник, който сам обработвал нивите си. Умрял през 1645 г.

АЛЕКСЕЙ, син на Михаил, сражавал се успешно с отоманците. Умрял през 1676 г.

ФЬОДОР, син на Алексей, който пожелал да облагороди руснаците — задачата останала за Петър Велики. Умрял през 1682 г.

ИВАН, брат на Фьодор, по-голям от Петър, немощен на престола. Умрял през 1688 г.

ПЕТЪР ВЕЛИКИ, фактически основател. Умрял през 1725 г.

Губернатори на Фландрия

Нидерландия почти винаги се оказва във война при Луи XIV, затова ни се струва подходящо да изложим тук поредицата от губернатори на тази провинция, непосещавана от никой свой крал след Фелипе II.

Маркиз ФРАНСИСКО ДЕ МЕЛО ДАСУМАР, същият, който бива победен от великия Конде. Свален през 1644 г.

Великият командор КАСТЕЛ РОДРИГО, умрял през 1647 г.

ЛЕОПОЛД ВИЛХЕЛМ, ерцхерцог на Австрия — сиреч носещ титлата ерцхерцог, без да притежава нищо в Австрия, — брат на Фердинанд II. Тъкмо той изпраща представител до парижкия парламент, за да сключи с него съюз против кардинал Мазарини. Умрял през 1656 г.

Дон ХУАН АВСТРИЙСКИ, незаконороден син на Фелипе IV, прославен враг на министър-председателя на Испания, йезуита Нитар, също както принц Дьо Конде е враг на кардинал Мазарини, но по-щастлив от принц Дьо Конде, тъй като прогонва Нитар завинаги. Той е победен от Тюрен в битката при Дюните. Умрял през 1659 г.

Маркиз ДЕ КАРАСЕНА, умрял през 1664 г.

Маркиз ДЕ КАСТЕЛ РОДРИГО, воювал слабо срещу Луи XIV — а нямало и как да воюва успешно. Умрял през 1668 г.

ФЕРНАНДЕС ДЕ ВЕЛАСКО, конетабъл на Кастилия. Умрял през 1669 г.

Граф ДЕ МОНТЕРЕЙ, помогнал тихомълком на холандците против Луи XIV. Умрял през 1675 г.

Херцог ДЕ ВИЛЯ ЕРМОЗА, най-щедрият мъж на своето време. Умрял през 1678 г.

АЛЕСАНДРО ФАРНЕЗЕ, втори син на херцога на Парма. Не е лесно да се казваш Александър, като не те бива. Свален през 1682 г.

Маркиз ДЕ ГРАНА, умрял през 1685 г.

Маркиз ДЕ КАСТАНАГА, умрял през 1692 г.

МАКСИМИЛИАН ЕМАНУИЛ, избирател на Бавария, става губернатор на Нидерландия след битката при Хьохщет и запазва титлата до Утрехтския мир през 1714 г. Умира същата година.

Принц ОЙГЕН, главен управител на Нидерландия. Никога не е живял там. Умрял през 1736 г.

Маршали на Франция, умрели при властта на Луи XIV или служили нему

АЛБРЕ (Сезар Фебюс д’), от рода на наварските крале, маршал на Франция от 1653 г. Той благоразумно се жени за дъщерята на Генего, касиер на спестяванията, която се оказва извънредно достойна дама. Възхвалявана е от Сент Еврьомон. Бил любовник на госпожа Дьо Ментьонон и на прочутата Нинон; обичан в обществото, уважаван воин. Умрял през 1676 г.

АЛЕГР (Ив д’), служи близо шейсет години при Луи XIV, а става маршал едва през 1724 г. Умрял през 1733 г.

АРКУР (Анри, херцог Д’). Може да се каже, че той слага край на някогашната взаимна неприязън между французите и испанците като посланик в Мадрид. Точността му и умението му да се харесва толкова допадат на испанския двор, че накрая Карлос II убедено вписва като свой наследник внук на Луи XIV. Трябвало е да командва вместо маршал Дьо Вилер през годината на чудесната кампания при Денен, ала би му било трудно да се справи по-добре. Маршал от 1703 г. Умрял през 1718 г. Впоследствие синът му става маршал през 1746 г.

АСФЕЛД (Клод Франсоа Бидал д’), придобива голяма слава като нападател и защитник на укрепени селища; свършва много работа в битката при Алманса; маршал от 1734 г. Умрял през 1743 г.

БАЛЕНКУР (Тестю дьо), става маршал през 1746 г.

БАРУИК или по-скоро БЕРУИК (Джек Фицджеймс), извънбрачен син на краля на Англия Джеймс II и на една сестра на херцог Марлборо. Баща му го прави херцог Баруик в Англия. Той има и испанска херцогска титла. Получава такава и във Франция. Става маршал през 1706 г.; пада убит при обсадата на Филипсбург през 1734 г. Оставил е мемоари, които господин абат Хук публикува през 1778 г.; в тях има любопитни анекдоти и поучителни подробности за кампаниите, в които е взимал участие.

БАСОМПИЕР (Франсоа дьо), роден през 1579 г., главен полковник на швейцарците, маршал от 1622 г.; затворен в Бастилията от 1631 г. до смъртта на кардинал Дьо Ришельо. Там съставя мемоари, които се въртят около дворцовите интриги и галантните му приключения. В своите спомени Цезар не говори за нежните си завоевания. Обикновено не се знае, че е облицовал с камъни за своя сметка рова при Кур ла Рен, наскоро засипан. Умрял през 1646 г.

БЕЗОН (Жак Базен дьо), маршал от 1709 г. Умира през 1733 г.

БЕЛ ИЛ (Луи Шарл Огюст дьо Фуке дьо), внук на главния интендант, отличил се във войните от 1701 г.; херцог и пер, принц на Империята, маршал от 1741 г. Изработва заедно с брат си целия план за войната против кралицата на Унгария, в която брат му бива убит. Умира като министър и държавен секретар по военните въпроси през 1761 г.

БЕЛФОН (Бернарден Жито дьо), маршал от 1668 г.; печели битка в Каталуния през 1684 г. Умрял през 1694 г.

БИРОН (Арман Шарл дьо Гонто, херцог Дьо), възкресил херцогството на своя род. Служи във всички войни на Луи XIV, губи едната си ръка при обсадата на Ландау, а става маршал едва през 1734 г. БРАНКА (Анри дьо), служи дълго при Луи XIV, става маршал през 1734 г.

БРЕЗЕ (Юрбен дьо Майе, маркиз Дьо), зет на кардинал Дьо Ришельо, маршал от 1632 г., вицекрал на Каталуния. Умрял през 1650 г.

БРОЛИО (Виктор Морис), служил във всички войни на Луи XIV, маршал от 1724. Умрял през 1727 г.

БРОЛИО (Франсоа Мари, херцог Дьо), син на предходния. Един от най-добрите офицер-наместници във войните на Луи XIV, маршал от 1734 г.; баща на друг маршал, Дьо Брольо, съчетал дарбите на своите предци.

БУР (Елеонор Мари дю Мен, граф Дю), печели важна битка при Луи XIV; става маршал през 1725 г. Умрял същата година.

БУФЛЕР (Луи Франсоа, херцог Дьо), един от най-добрите офицери на Луи XIV; маршал от 1693 г. Умрял през 1711 г.

ВИВОН (Луи Виктор дьо Рошьошуар, херцог Дьо), знаменосец на Църквата, генерал на галерите, вицекрал на Месина; маршал на Франция от 1675 г. Не го споменаваме като първи маршал на марината, защото дълго е служил по суша. Умрял през 1688 г.

ВИЛАР (Луи Клод, херцог Дьо), приел името Ектор, маршал от 1702 г., председател на Военния съвет през 1718 г., представител на конетабъла при коронацията на Луи XV през 1722 г. Умрял през 1734 г. За него се споменава често в тази история, както и за Тюрен.

ВИЛРОА (дьо Ньовил, херцог Дьо), гуверньор на Луи XIV от 1646 г.; става маршал същата година. Умрял през 1685 г.

ВИЛРОА (Франсоа дьо Ньовил, херцог Дьо), син на предходния, гуверньор на Луи XV, маршал от 1693 г. Неговият баща и той самият стават ръководители на съвета по финансите, титла без функции, която им давала правото да присъстват на съветите. Умрял през 1730 г.

ВОБАН (Себастиен Льо Претр, маркиз Дьо), маршал от 1703 г. Умрял през 1707 г.

ГАСИОН (Жан дьо), ученик на великия Густав Адолф, маршал от 1643 г. Бил калвинист. Така и не пожелал да се ожени, твърдял, че животът струва твърде малко, за да се споделя с някого. Загива при обсадата на Ланс през 1647 г.

ГЕБРИАН (Жан Батист дьо Бюд), маршал от 1642 г., един от големите военни дейци на своето време; убит през 1643 г. при обсадата на Ротвайл, погребан с големи почести в „Нотър Дам“.

ГРАМОН (Антоан дьо), внук на предходния, маршал от 1724 г., баща на херцог Дьо Грамон, който пада убит в сражение при Фонтьоноа. Умрял през 1725 г.

ГРАМОН (Антоан дьо), маршал от 1641 г. Умрял през 1678 г.

ГРАНСЕ (Жак Руксел, граф Дьо), маршал от 1651 г. Умрял през 1680 г.

ДЮРАС (Жак Анри дьо Дюрфор дьо), племенник на виконт Дьо Тюрен, станал маршал през 1675 г., веднага след смъртта на своя чичо. Умрял през 1704 г.

ДЮРАС (Жан дьо Дюрфор, херцог Дьо), редови маршал при Луи XIV; маршал на Франция от 1741 г.; баща на живия днес маршал Дьо Дюрас.

ЕТАМП (Жак дьо Лаферте Ембо д’), маршал от 1651 г. Умрял през 1668 г.

ЕТРЕ (Виктор Мари д’), син на Жан д’Етре, вицеадмирал на Франция като баща си, става и маршал. Следва да се каже, че като вицеадмирал на Франция командва френските и испански флотилии през 1701 г.; маршал от 1703 г. Умрял през 1737 г.

ЕТРЕ (Жан д’), става вицеадмирал през 1670 г., а маршал — през 1681 г. Умрял през 1707 г.

ЕТРЕ (Франсоа Анибал, херцог Д’), маршал от 1626 г. Особено забележително е, че на деветдесет и три години той се оженил повторно за госпожица Дьо Маникан, а тя абортирала. Умрял над стогодишен през 1670 г.

ЖОАЙОЗ (Жан Арман дьо), маршал на Франция от 1693 г. Умрял през 1710 г.

ИЗАНГИЕН (Д’), от рода Гент, офицер при Луи XIV, маршал от 1741 г.

КАСТЕЛНО (Жак дьо), маршал от 1658 г., получил смъртоносна рана същата година при обсадата на Кале.

КАТИНА (Никола дьо), маршал от 1693. Съвместил философията с военното дарование. През последния ден, когато командвал в Италия, дал като парола „Париж й Сен Грасиен“ — така се казвала селската му къща. Умрял като мъдрец в нея през 1712 г., след като отказал синята панделка на ордена „Свети Дух“.

КЛЕРАМБО (Филип дьо Палюо дьо), маршал от 1653 г. Умрял през 1665 г.

КЛЕРМОН ТОНЕР (Дьо), служил във войната от 1701 г., маршал от 1747 г.

КОАНИ (Франсоа дьо Франкто дьо), дълго време главен офицер при Луи XIV; маршал от 1734 г.; печели две битки в Италия.

КОЛИНИ (Гаспар дьо), внук на адмирала; маршал от 1622 г.; командва армията на Луи XIII срещу бунтовните сили на граф Дьо Соасон, убит при Марфе. Умрял през 1646 г.

КРЕКИ (Франсоа дьо), маршал от 1668 г. Умрял през 1687 г. с репутацията на човек, който трябвало да замени виконт Дьо Тюрен. Принадлежал към рода Дьо Бланшфор.

ЛАМЕЙРЕ (Шарл дьо Лапорт дьо), става маршал през 1639 г. при Луи XIII, който му връчва маршалския жезъл край стените на Еден. Бил голям специалист по артилерията и имал репутацията на най-добър военачалник при обсадите. Умрял през 1664 г.

ЛАМОТ ОДАНКУР (Филип дьо), маршал от 1642 г. Бил заточен в замъка Пиер Енсиз през 1645 г.; за отбелязване е, че при властването на Ришельо и на Мазарини няма затворени или изселени военачалници. Умрял през 1657 г. Внукът му става маршал през 1747 г.

ЛАФАР (Дьо), син на маркиз Дьо Лафар, известен с приятните си стихове; офицер във войната от 1701 г., маршал от 1746 г.

ЛАФЕРТЕ СЕНТЕР (Анри, херцог Дьо), назначен за редови маршал в битката за Еден, командва лявото крило в битката при Рокроа; маршал от 1651 г. Умрял през 1681 г.

ЛАФОРС (Жак Номпар дьо Комон дьо), маршал от 1622 г. Оцелява след изтреблението през Вартоломеевата нощ и описва това събитие в мемоари, съхранени в дома му[2]. Умира деветдесет и седем годишен през 1652 г.

ЛОРЖ (Ги Алфонс дьо Дюрфор дьо), племенник на виконт Дьо Тюрен; маршал от 1676 г. Умрял през 1702 г.

ЛЮКСАМБУР (Кристиан Луи дьо Монморанси), внук на предходния, проявил се във войната от 1701 г. Маршал от 1747 г.

ЛЮКСАМБУР или ЛЮКСЕМБУРГ (Франсоа Анри дьо Монморанси, херцог Дьо), ученик на великия Конде; маршал от 1675 г. Имало е седем маршали с това име, без да броим конетаблите; от единайсети век не е имало власт, без някой от този род да е бил начело на армии. Умрял през 1695 г.

МАЙБОА (Дьо), син на министъра Демаре, проявил се при всички възможни случаи през войната от 1701 г., произведен маршал през 1741 г.

МАРСЕН или МАРШЕН (Фердинан, граф Дьо), преминава от служба към австрийския дом на страната на Франция; маршал от 1703 г. Убит при Торино през 1706 г.

МАТИНЬОН (Шарл Огюст Гойон дьо Гасе дьо), маршал от 1708 г. Умрял през 1729 г.

МЕДАВИ (Жак Леонор Рузел дьо Грансе, граф Дьо), става маршал чак през 1724 г., макар да печели цяло сражение през 1706 г. Умрял през 1725 г.

МОЛЬОВРИЕ ЛАНЖРОН, маршал от 1745 г.

МОНРЕВЕЛ (Никола Огюст дьо Лабом), маршал от 1709 г. Умрял през 1725 г.

МОНТЕСКЮ (Пиер, граф Д’Артанян), маршал от 1703 г. Умрял през 1716 г.

НАВАЙ (Филип дьо Монто дьо Бенак, херцог Дьо), маршал от 1675 г., командва при Кандия под ръководството на херцог Дьо Бофор и след него. Умрял през 1684 г.

НАНЖИ (Луи Арман дьо Бришанто), служил образцово при маршал Дьо Вилар във войната от 1701 г.; става маршал при Луи XIV. Умрял през 1742 г.

НОАЙ (Адриен Морис дьо), син на предходния, армейски генерал в Русийон през 1706 г., испански гранд от 1711 г., след като превзема Херона. Става маршал на Франция едва през 1734 г. Управлява финансите през 1715 г. и впоследствие става министър. Никой не умее да пише кратки съобщения като него. Господин абат Мийо публикува през 1777 г. мемоари въз основа на неговия архив; в тях има любопитни анекдоти от двете царувалия, при които е живял. Двамата му синове станаха маршали през 1775 г. Умря през 1766 г.

НОАЙ (Ан ЖЮЛ, херцог Дьо), маршал от 1693 г. Проявява се в Испания, печелейки битката при Тер. Умрял през 1708 г.

ОБЮСОН ДЬО ЛАФЬОЯД (Франсоа д’), маршал от 1675 г. Тъкмо той издига от благодарност статуята на Луи XIV на площад „Виктоар“. Умрял през 1691 г. Неговият син става маршал много по-късно, през 1725 г.

ОКЕНКУР (Шарл дьо Монки), маршал от 1651 г. Убит, докато воювал на страната на врага при Дюнкерк през 1658 г.

ОМОН (Антоан д’), внук на известния Жан, маршал Д’Омон, един от големите военачалници на Анри IV. Антоан помага много за победата при Ретел през 1650 г. За награда получава маршалски жезъл и умира през 1669 г.

ОПИТАЛ (Никола̀ дьо Л’), гвардейски капитан при Луи XIII, маршал от 1617 г., след като убил маршал Д’Анкър; той обаче заслужил това достойнство с чудесни подвизи. Причисляваме го към маршалите от този век, тъй като умира при властта на Луи XIV — през 1644 г.

ПЛЕСИ ПРАЛЕН (Сезар, херцог Дьо Шоазьол, граф Дьо), маршал от 1645 г. Той печели слава, побеждавайки виконт Дьо Тюрен при Ретел през 1650 г. Умрял през 1675 г.

ПЮИСЕГЮР (Шарл дьо Шастне дьо), маршал от 1734 г., син на Жак, лейтенант наместник при Луи XIII и при Луи XIV, спечелил си голямо уважение и оставил мемоари. Маршалът пише за военното дело. Той е човек, неизменно търсен от правителството за решаване на спорни въпроси.

РАНЦЗАУ (Жосиас), от род с корени в херцогство Холщайн, маршал от 1645 г., станал католик същата година, влиза в затвора през 1649 г. по време на смутовете, после бива освободен. Умрял през 1650 г. Често бил раняван, Бантрю казваше за него, че „е запазил по едно от всичко, което мъжете имат по две“. Съчиняват му епитафия, завършваща със следния стих: Остана му от Марс единствено сърце.

РИШЕЛЬО (Луи Франсоа Арман дю Плеси, херцог Дьо), бригаден командир при Луи XIV, армейски генерал при Генуа, маршал от 1748 г., отвоюва остров Минорка от англичаните през 1756 г.

РОЗЕН или РОЗ (Конрад), от стар ливонски род, дошъл първоначално да служи като прост конник в полка на Бринон; скоро обаче проявил достойнства, разбрал се произходът му и израснал в длъжност. Джеймс II го произвел генерал в своите войски в Ирландия. Станал маршал на Франция през 1703 г. Умрял осемдесет и седем годишен през 1715 г.

РОКЛОР (Антоан Гастон Жан Батист, херцог Дьо), маршал от 1724 г.

РОШФОР (Анри Луи д’Алони, маркиз Дьо), маршал от 1675 г. Умрял през 1676 г.

СЕН ЛЮК (Тимолеон д’Епине дьо), син на храбрия Сен Люк, възхвален от Брантом; маршал от 1628 г. Умрял през 1644 г.

ТАЛАР (Камий дьо Остен, херцог Дьо). Той подписал двата договора за поделянето. Маршал от 1703 г., министър от 1726 г. Умира през 1728 г.

ТЕСЕ (Рьоне дьо Фруле), маршал от 1703 г. Умрял през 1725 г.

ТУРВИЛ (Ан Иларион дьо Костантен), станал известен като малтийски рицар с подвизите си срещу турците и берберите. Като вицеадмирал от 1890 г. удържал пълна победа над флотите на Англия и Холандия, изгубил през 1692 г. битката при Ла Ог, а поражението му затъмнило победите. Маршал на Франция от 1693 г. Умрял през 1701 г.

ТЮРЕН (Анри дьо Латур д’Оверн, виконт Дьо), роден през 1611 г.; маршал на Франция от 1644 г., главен маршал от 1660 г. Умрял през 1675 г.

ФАБЕР (Абраам), маршал от 1658 г. Някои упорито желаят да свързват успеха и смъртта му със свръхестествени сили. Той изобщо не се отличава с друго, освен с това, че е сполучил благодарение на заслугите си, и с това, че е отказал орденската панделка, макар да не са му били нужни свидетелства за нея. Казват, когато кардинал Мазарини му предложил да служи като шпионин в армията, той му отвърнал: „На един министър може би са му необходими свестни хора и мошеници. Аз мога да бъда само сред първите.“ Умрял през 1662 г.

ФУКО (Луи), граф Дьо Доньон, маршал от 1653 г. Умрял през 1659 г.

ШАМИЙИ (Ноел Бутон дьо), бил изпратен при обсадата на Кандия; маршал от 1703 г.; станал известен с отбраната на Грав през 1675 г.; обсадата на градчето траяла четири месеца и струвала на съюзниците шестнайсет хиляди жертви. Сведущи люде смятат все още тази отбрана за образцова. Умрял през 1715 г.

ШАТО РЬОНО (Франсоа Луи Русле дьо), вицеадмирал на Франция, служил еднакво добре по суша и по море, прочистил морето от пирати, разбил англичаните в заливчето Бантри, бомбардирал Алжир през 1688 г., подсигурил защитата на американските острови; маршал от 1703 г. Умрял през 1716 г.

ШОАЗЬОЛ (Клод дьо), трети маршал на Франция с това име от 1693 г. Умрял през 1711 г.

ШОМБЕРГ (Фредерик Арман), ученик на Фредерик Анри, принц Д’Оранж, маршал през 1675 г., херцог Де Мертола в Португалия, губернатор и генералисимус в Прусия, херцог и генерал в Англия. Бил ревностен протестант и напуснал Франция при отменянето на Нантския едикт. Убит в битката при Бойн през 1690 г.

ШОН (Оноре д’Албер, херцог Дьо), маршал от 1620 г. Умрял през 1649 г.

ШУЛЕНБЕРГ (Жан), граф Дьо Монджьо, с произход от Прусия; маршал от 1658 г. Умрял през 1671 г.

ЮКСЕЛ (Никола̀ Шалон дьо Бле, маркиз Д) маршал от 1703 г. Председател на съвета по външните работи от 1718 г. Умрял през 1730 г.

ЮМИЕР (Луи дьо Креван, маркиз Д’), маршал от 1668 г. Умрял през 1694 г.

Велики адмирали на Франция при властта на Луи XIV

АННА АВСТРИЙСКА, кралица регент; оберинтендант по море на Франция от 1646 г.; подава оставка през 1660 г.

АРМАН ДЬО МАЙЕ; маркиз ДЬО БРЕЗЕ, главен началник, командир и главен оберинтендант на навигацията и търговията на Франция от 1643 г. Убит от топовен изстрел по море на 14 юни 1646 г.

Луи Александър ДЬО БУРБОН, узаконен във Франция, граф на Тулуза, става адмирал през 1683 г., умира през 1737 г.

Сезар, херцог ДЬО ВАНДОМ и Дьо Бофор, главен началник и оберинтендант на навигацията и търговията на Франция от 1650 г.

Франсоа ДЬО ВАНДОМ, херцог Дьо Бофор, син на Сезар, убит в битката за Кандия на 25 юни 1669 г.

Луи дьо Бурбон, граф ДЬО ВЕРМАНДОА, узаконен във Франция, станал адмирал през август 1669 г., двегодишен тогава. Умрял през 1683 г.

Генерали на галерите във Франция при властта на Луи XIV

Луи Огюст ДЬО БУРБОН, узаконен във Франция, принц Дьо Домб, херцог Дьо Мен и Д’Омал, от 1688 г.; подава оставка през 1694 г.

Луи Жозеф, херцог ДЬО БАН ДОМ, от 1694 г. Умрял през 1712 г.

Франсоа, маркиз ДЬО КРЕКИ, заема поста подир него и подава оставка през 1669 г. — една година, след като е произведен маршал на Франция.

Кавалер Д’ОРЛЕАН от 1716 г. Умрял през 1748 г. След него длъжността е придадена към адмиралтейството.

Арман Жан дю Плеси, херцог ДЬО РИШЕЛЬО, пер на Франция от 1643 г., приживе на своя баща: подава оставка от длъжността през 1661 г.

Луи Виктор ДЬО РОШЬОШУАР, граф, после херцог ДЬО ВИВОН, принц Дьо Тоне Шарант, от 1669 г.

Луи ДЬО РОШЬОШУАР, херцог ДЬО МОРТЬОМАР, наследява баща си. Умрял на 3 април 1688 г.

Рьоне, сир ДЬО ФРУАЕ, граф ДЬО ТЕСЕ, маршал на Франция от 1712 г., подава оставка през 1716 г.

Премиер-министър

ДЖУЛИО МАЗАРИНИ, кардинал, премиер-министър, от стар сицилиански род, прехвърлил се в Рим, син на Пиетро Мазарини и Ортенсия Буфалини, роден през 1602 г.; първи работодател му бил кардинал Сакети. Той спрял сблъсъка между френската и испанската армии, които се канели да се бият при Казале, и уредил мира при Кераско през 1631 г. Служи като заместник-легат в Авиньон и като извънреден нунций във Франция от 1634 г. Прекратява смутовете в Савоя през 1640 г. в битността си на извънреден пратеник на краля. Кардинал е от 1641 г. по препоръка на Луи XIII. Оттогава си остава обвързан с Франция. На 5 декември 1642 г. влиза във върховния съвет с длъжност специален съветник. Заема място над това на канцлера. Според завещанието на Луи XIII е обявен за единствен съветник на кралицата регентка по духовните въпроси. Той е Наставник на Луи XIV заедно с принцеса Дьо Конде Монморанси. Най-напред се отказва да се мери с принцовете по кръв — нещо, което било обичайна узурпация за кардинал Дьо Ришельо; все пак минавал преди родовете Вандом и Лонгвил: подир Пиренейския договор започнал да влиза на трети места преди великия Конде. Никога не е получавал документи, означаващи го като премиер-министър, но изпълнявал неговите функции. За кардинал Дюбоа биват изпратени такива. Филип д’Орлеан, внук на френския кралски род, благоволи да приеме подобни писма, след като бе регент. Кардинал Дьо Фльори никога не е имал нито писма, нито титлата. Кардинал Мазарини умира през 1661 г.

Канцлери

ДАНИЕЛ ФРАНСОА ВОАЗЕН, умрял през 1717 г., предшественик на известния Д’Агсо.

ЕТИЕН Д’АЛИГР, канцлер от 1674 г., син на друг Етиен, канцлер при властта на Луи XIII. Умрял през 1677 г.

ЛУИ БУШРА, канцлер от 1685 г. Над девиза му бил изобразен петел под слънце — намек за герба на Луи XIV. Девизът гласял: Sol reperit vigilem[3]. Умрял през 1699 г.

ЛУИ ФЕЛИПО, граф Дьо Поншартрен, потомък на много държавни секретари, канцлер от 1699 г. Оттеглил се в манастира към храма „Оратоар“ през 1714 г. Умрял през 1727 г.

МАТИЙО МОЛЕ, първи председател на парижкия парламент от 1641 г., министър на правосъдието от 1651 г., безпристрастен и неустрашим магистрат. Не е вярно, както се твърди в два нови речника, че народът искал да го убива; вярно е, че винаги се е противопоставял на метежите със спокойна смелост. Умрял през 1656 г.

МИШЕЛ ЛЬОТЕЛИЕ, канцлер от 1677 г., баща на забележителния маркиз Дьо Лувоа. Паметта му бива почетена с надгробно слово от великия Босюе. Умрял през 1685 г.

ПИЕР СЕГИЕ, канцлер, херцог Дьо Вилмор, пер на Франция. Той успокоил смутовете в Нормандия през 1639 г., излагал живота си на опасност през времето на барикадите. Бил неизменно верен в период, когато заслуга било да не си такъв. Не оспорвал реда на великия Конде при церемониите, когато присъствал на тях с парламента. Бил справедлив, учен, обичал литераторите и закрилял Френската академия още преди тази свободна институция, включваща големи сеньори от кралството и най-видните писатели, да се окаже в положението да няма друг закрилник, освен краля. Умрял на осемдесет и четири години през 1672 г.

ШАРЛ Д’ОБЕПИН, маркиз Дьо Шатоньоф, работил дълго по посолствата. Министър на правосъдието от 1630 г., през 1633 г. бил затворен в замъка в Ангулем и останал там десет години. През 1650 г. пак се оказал министър на правосъдието, бил свален през 1651 г. — живял и си отишъл сред дворцовите бури. Умрял през 1653 г.

Оберинтенданти на финансите

КЛОД ЛЬО БУТИЛИЕ, отначало оберинтендант съвместно с Клод дьо Бюлион от 1632 г.; сам — от 1640 г. Той пръв наложил специалния личен данък чрез интендантите. Оттеглил се през 1643 г. Умрял през 1652 г.

НИКОЛА БАЙОЛ, маркиз Дьо Шато Гонтие, председател на парламента, оберинтендант на финансите от 1643 до 1648 г. Умрял през 1652 г. По-вещ в правото, отколкото във финансите. Негов заместник и главен контрольор бил Партичели, наричан Емери, известен с безобразията си.

Въпросният Емери бил син на селянин от Сиена, закрилян от кардинал Мазарини. Той твърдял, че финансовите министри са създадени, за да бъдат прокълнати.

Емери измислил всевъзможни данъци и нови длъжности на чиновници, които да мерят и разнасят въглищата; други — да леят метали, да товарят и да разнасят дървата; бирници за личния, за пътния данък, за данък по настилките, данък по едно су за ливра, увеличил лихвите; въвел контрольори по глобите и подправките и пр.

Същият този Емери станал оберинтендант през 1648 г.; няколко месеца по-късно обаче бил принесен в жертва на обществената злоба и го изселили.

Маршал херцог Дьо ЛАМЕЙРЕ станал оберинтендант от 1648 г., когато Емери бил изселен. Покрай този пост вече се били разгаряли войни. Бил почтен като херцог Дьо Сюли, ала не разполагал с неговите възможности. Дошъл в най-трудното време, докато херцог Дьо Сюли бил получил оберинтендантството тъкмо подир гражданската война. Той обложил с данъци всички финансисти и всички търговци. Повечето банкрутирали и вече нямало пари. Напуснал оберинтендантството през 1649 г. Умрял през 1664 г.

ЕМЕРИ поел отново оберинтендантството веднага след оставката на маршала. Един италианец на име Тонти измислил да се взимат заеми срещу пожизнени ренти, които се раздавали с различни стойности и се изплащали на последния жив от всяка група бенефициенти. Нарекли ги тонтини, по името на изобретилия ги. Те достигнали до милион и двайсет и пет хиляди ливри годишно — невероятна печалба за последния оцелял. Това изобретение товари държавата за цял век, но е по-евтино от постоянните ренти, които товарят държавата завинаги. Умрял през 1650 г.

КЛОД ДЬО МЕМ, граф ДАВО, от стар род от Гиана, бил литератор, съчетаващ духовното начало и любовта към изяществото с науката: получил пълна власт заедно със Сервиен; всички търговци го обожавали и изпитвали ужас от Сервиен; станал оберинтендант през 1650 г. Умрял същата година.

ШАРЛ, херцог ДЬО ЛАВИОВИЛ, същият, когото кардинал Дьо Ришельо бил наредил да изгонят от съвета и да го затворят в замъка в Амбоаз през 1624 г.; той се измъкнал от замъка, забягнал в Англия и бил задочно осъден на смърт; през 1651 г. бил въздигнат като херцог и пер, както и като оберинтендант. Умрял през 1653 г.

РЬОНЕ ДЬО ЛОНГЬОЙ, маркиз ДЬО МЕЗОН, съдебен председател, оберинтендант от 1651 г. Останал на поста само една година. Твърдяло се е, че през въпросната година бил изградил двореца Мезон, който е един от най-красивите в Европа; той обаче е построен предната година. Това е първият опит и шедьовърът на Франсоа Мансар, който тогава бил млад и обикновен зидар. За това се разказва анекдот, който много хора са чували като мен от внука на оберинтенданта. Неговият господарски дом, днес срутен, оформял задънен проход на улица „Прувер“. Един ден, докато разкопавали някакво старо малко подземие, открили четирийсет хиляди златни монети с печата на Шарл IX. Тъкмо с тези пари бил построен дворецът Мезон. Маркизът умрял през 1677 г.

Забелязваме как бързо се менят оберинтендантите покрай смутните събития.

После дошъл АБЕЛ СЕРВИЕН, след като спазарил Вестфалския мир заедно с херцог Дьо Лонгвил и граф Д’Аво, при което честта се падала главно нему; той станал оберинтендант през 1653 г. съвместно с Никола Фуке и се занимавал с административната работа до смъртта си, настъпила през 1659 г.; главен ръководител обаче бил все Фуке.

НИКОЛА ФУКЕ, маркиз Дьо БЕЛ ИЛ, оберинтендант от 1653 г., при все че бил и главен прокурор в парижкия парламент. В първите издания на „Векът на Луи XIV“ бе отпечатано погрешно, че е похарчил милион и осемстотин хиляди франка, за да построи своя дворец във Во, който днес се нарича Вилар: това е печатна грешка; похарчил е осемнайсет тогавашни милиона и те биха излезли близо трийсет и шест в наше време.

Подир завръщането си през 1653 г. кардинал МАЗАРИНИ изисквал оберинтендантът да му брои за тайни разходи двайсет и три милиона годишно. Изкупувал на безценица стари отхвърлени полици и изисквал да му изплащат целите суми. Тъкмо това погубило Фуке. Надали някога разсипник на кралските финанси е бил по-благороден и по-щедър от този оберинтендант, надали някой на подобно място е имал повече лични приятели, надали един подложен на преследвания човек е бил по-силно подкрепян в своето нещастие. Въпреки това през 1664 г. е осъден от комисари на вечно изселване. Умрял безвестен през 1680 г. Подир изпадането му в немилост постът на оберинтенданта бил закрит.

По-долу от оберинтендантите били главните контрольори. Кардинал Мазарини назначил на това място един чужденец, калвинист от Аугсбург, наречен Бартоломеус Херварт; това бил неговият банкер. Този Херварт вече бил правил големи услуги на короната. Тъкмо той подир смъртта на херцог Бернхард фон Заксен Ваймар уредил армията му да премине на страната на Франция, като осигурил нужните средства. Тъкмо той удържал същата тази армия и други полкове на служба при краля, когато виконт Дьо Тюрен се опитал да надигне бунт през 1648 г. За да ги накара да се придържат към дълга си, изкарал два милиона и петстотин хиляди тогавашни ливри. Ето две важни действия, доказващи, че можем да бъдем господари единствено посредством пари.

Когато оберинтендантът Фуке бил арестуван, той пак заел на краля два милиона. Бил страшно запален на комар и често само при една партия губел по сто хиляди екюта. Поради тези щедри навици не се домогнал до първото място. Кралят с основание се доверил на Колбер. Херварт умрял като обикновен държавен съветник през 1676 г.

Семейството му напуснало кралството подир отменянето на Нантския едикт и пренесло огромни средства в чужди страни.

Държавни секретари и главни контрольори по финансите

АНРИ ЛУИ ДЬО ЛОМЕНИ, граф ДЬО БРИЕН, син на Анри Огюст, бил жизнен като баща си, но не притежавал другите му качества. Станал държавен секретар на шестнайсет години, готвели го за външните работи, пратили го в Германия на обучение, отишъл до Финландия и описал пътуванията си на латински език. На двайсет и три години станал държавен секретар по външните работи, ала след като изгубил съпругата си Анриет дьо Шавини бил толкова съсипан, че разумът му се помрачил; наложило се да го отстранят от обществото. Остатъкът от живота му бил безкрайно нещастен. Паметта за него е грубо потъпкана в последните исторически речници; би трябвало да бъде проявено съчувствие към състоянието му, както и уважение към неговото име.

АНРИ ОГЮСТ ДЬО ЛОМЕНИ, граф ДЬО БРИЕН, получил отдела по външните работи през малолетието на Луи XIV. Гордостта му не му пречела, тъй като се основавала върху чувството за чест. Разполагаме с негови поучителни мемоари. Умрял през 1666 г.

ДАНИЕЛ ВОАЗЕН, държавен секретар по военните въпроси от 1709 г., останал начело на министерството, макар да бил канцлер от 1714 г. до смъртта на Луи XIV.

ЖАН БАТИСТ КОЛБЕР напреднал единствено поради заслуги. Домогнал се да стане интендант на кардинал Мазарини. Бил в течение на всички дялове от управлението, особено на финансите, и станал необходим човек насред разрухата, в която кардинал Мазарини, оберинтендантът Фуке, а най-вече тогавашните беди били хвърлили финансите. Луи XIV пожелал да работи тайно заедно с него, за да придобие ученост. Той погубил Фуке заедно с Льотелие, който тогава бил държавен секретар, ала озлоблението му било простено, тъй като внесъл неизменен ред във финансите и оказал незабравими услуги. Станал главен контрольор през 1664 г. На него може да се гледа като на основател на търговията и на покровител на всички изкуства; той не е пренебрегвал земеделието, както се твърди в множество нови книги. Геният и грижите му са се простирали и върху този основен поминък. Той може да бъде упрекнат може би единствено, задето се е повлиял от предразсъдъка търговията със зърнени страни да не си остава свободна. Умрял през 1683 г.

ЖАН БАТИСТ КОЛБЕР, маркиз ДЬО СЕНЬОЛЕ, син на предходния, с още по-мащабен дух от своя баща, много по-блестящ и по-начетен; държавен секретар по марината, която прави най-великолепна в Европа. Умрял през 1699 г.

ЖАН БАТИСТ КОЛБЕР, маркиз ДЬО ТОРСИ, син на предходния, държавен секретар по външните работи подир смъртта на баща си. Съчетава умения и почтеност, винаги удържа обещанията си, бива обичан и уважаван от чужденците. Умря през 1746 г.

ЖЕРОМ ФЕЛИПО, граф ДЬО ПОНШАРТРЕН, син на предходния, държавен секретар по времето, когато неговият баща канцлерът е още жив, бива отстранен от херцог Д’Орлеан след смъртта на Луи XIV.

КЛОД ЛЬО БУТИЛИЕ ДЬО ШАВИНИ получил военния отдел. Умрял през 1652 г.

КЛОД ЛЬОПЕЛТИЕ, председател на отдела по прошенията, старши на търговците, свестен човек, скромен, сдържан, работил по правния кодекс. Тази дейност като че ли не го издигала до наследник на великия Колбер, ала той станал именно такъв през 1683 г. Казали на краля, че не става за това място, че не е достатъчно твърд. Луи XIV отговаря: „Тъкмо затова го избирам“. След шест години той напуснал и министерството, и двора. Цялото му семейство и самият той се славят с почтеността си. Умрял през 1711 г.

ЛУИ ФЕЛИПО, граф ДЬО ПОНШАРТРЕН, същият, който става канцлер, отначало е първи председател на парламента в Бретан; става главен контрольор през 1690 г. подир оттеглянето на главния контрольор Льопелтие и държавен секретар подир смъртта на маркиз Дьо Сеньоле през същата 1690 г. Според твърдението на абат Биньон тъкмо той подчинява всички академии на държавните секретари — с изключение на Френската академия, която може да зависи единствено от краля.

ЛУИ ФЕЛИПО, маркиз ДЬО ЛАВРИЙЕР, получил деловодството на кралството. Умрял през 1681 г.

ЛУИ ФЕЛИПО, неговият син, застъпил в длъжност подир него; все пак накрая отделът бил поверен на друг негов потомък, Балтазар Фелипо, подир, който дошъл друг Луи Фелипо, негов син: Балтазар Фелипо, поел овакантената длъжност през 1669 г., бил назначен официално през 1676 г. и умрял през 1700 г. И тримата били ценени заради добродетелите им и обичани поради тяхната кротост. Длъжността „държавен секретар“ си останала без прекъсване в рода Фелипо 165 години, откакто Пол Фелипо станал държавен секретар през 1610 г., та до Луи Фелипо, херцог Дьо Лаврийер, оттеглил се през 1775 г.

ЛУИ ФРАНСОА ЛЬОТЕЛИЕ, маркиз ДЬО БАРБЕЗИЙО, син на маркиз Дьо Лувоа, държавен секретар по военните въпроси подир смъртта на баща си, млад мъж, още в началото отдал предпочитания на удоволствията и разкоша пред работата. Умрял на трийсет и три години през 1701 г.

МИШЕЛ ЛЬОТЕЛИЕ, канцлер, държавен секретар до 1666 г.

МИШЕЛ ШАМИЯР, държавен съветник, главен контрольор от 1699 г., държавен секретар по военните въпроси от 1701 г., кротък и мил човек, не успял да понесе тия две тежести в трудните времена; скоро бил заставен да се откаже от тях; синът му поел военното министерство, ала се оттеглил през 1709 г., едновременно с него. Умрял през 1721 г.

НИКОЛА ДЕМАРЕ, главен контрольор от 1708 г., старателен, трудолюбив и умен, не успял да се справи с бедите от войната. Отстранен след смъртта на Луи XIV. Когато напуснал поста, предал на регента позитивен доклад за своята администрация, който впоследствие бе отпечатан. Там говори откровено за несправедливите сами по себе си мерки, които е бил принуден да предприеме покрай нещастията, за да не се стигне до по-големи нещастия и несправедливости. Съчинението му доказва, че е притежавал дарби, както и голяма скромност и честни намерения. Можем да го възприемаме като образец на простота, благородство, уважителност и неотстъпчивост, които се полагат на всеки министър, длъжен да отчита своята дейност. Обществената ненавист го загробва, а следовниците му ни карат да съжаляваме за него. Умрял през 1721 г.

СИМОН АРНО ДЬО ПОМПОН, държавен секретар по външните работи от 1671 г., учен и мъдър човек като почти всички представители на рода Арно; ценен в обществото, нерядко предпочитал приятните моменти в него пред делата; уволнен през 1679 г., заменен от маркиз Дьо Кроаси. Не е бил държавен секретар през целия си живот, както твърдят новите исторически речници; кралят му запазва титлата министър, както и правото да участва в съвета — разрешение, от което той не се възползва. Умрял през 1699 г.

ФРАНСОА МИШЕЛ ЛЬОТЕЛИЕ, маркиз ДЬО ЛУВОА, най-великият военен министър, виждан дотогава, държавен секретар от 1666 г. Кралят по-скоро не го обича, а го уважава, също както и дворът, и хората; подобно на Колбер той се радва на щастието да има потомци, увенчали с чест рода му, та дори и маршали на Франция; не е вярно, че е умрял внезапно, излизайки от заседание на съвета, както се казва в множество книги и справочници. Пиел е вода от Баларюк и е искал да работи и да я пие; смъртта му през 1691 г. е причинена от прекомерната му страст към работата.

ФРАНСОА СЮБЛЕ ДЕ НОАЙЕ, оттеглил се през 1643 г. Умрял през 1645 г.

ШАРЛ КОЛБЕР ДЬО КРОАСИ, брат на великия Колбер, държавен секретар по външните работи от 1679 г. подир ред славни посланичества. Той получил мястото на държавен секретар от Арно дьо Помпон; поставяме името му тук, за да не прекъсваме списъка на рода Колбер. Умрял през 1696 г.

ЮГ, маркиз ДЬО ЛИОН, от стар род от Дофине, работил по външните работи до 1670 г. Разполагаме с негови мемоари. Бил е и трудолюбив, и приятен човек. Синът му разчитал да заеме за постоянно неговото място, ала след смъртта на бащата то било дадено на господин Дьо Помпон. Умрял през 1671 г.

Азбучен именник на повечето френски писатели, работили през века на Луи XIV, който да послужи за литературната история на това време

АБАДИ (Жак), роден в Беарн през 1658 г., известен със своя трактат „За християнската религия“, който после принизява своя труд с „Повдигането на седемте печата“ Умрял в Ирландия през 1727 г.

АБАДИ или ЛАБАДИ (Жан), роден в Гиана през 1610 г., йезуит, после янсенист, после протестант, пожелал накрая да основе секта и да се обедини с Буриньон, който му отвърнал, че всеки си има Свети Дух, а неговият стои доста над този на Абади. Разполагаме с негови трийсет и един тома, посветени на фанатизма. Говорим тук за него само за да посочим колко сляп може да е човешкият разум. Той е имал и последователи. Умрял в Алтона през 1674 г.

АБЛАНКУР (Никола Перо д’), от стар род, свързан с парижкия парламент, роден във Витри през 1606 г.; изящен преводач — наричали неговите преводи „неверните красавици“ Умрял беден през 1664 г.

АВРИНИ (Д’), йезуит, създател на нов начин да се пише история. Разполагаме с неговите „Хронологични анали от 1601 г. до 1715 г.“ В тях виждаме какво важно се е случило в Европа, точно коментирано, с малко думи; датите са верни. Никога така ясно не е било показвано онова, което е истинско, фалшиво и съмнително. Той създава също и „Духовни мемоари“; за жалост те са белязани от фракционерски дух. Марсел и той бяха обезличени от „Хронологична история на Франция“ от председателя Ено — едно едновременно по-кратко и по-пълно произведение от този вид, по-удобно за читателите.

АЛД (ДЮ), йезуит, макар изобщо да не е излизал от Париж и да не е знаел и дума китайски, дава, ползвайки мемоари на свои събратя, най-обширното и добро описание на китайската империя в света. Умрял през 1743 г.

Ненаситното ни любопитство да опознаем дълбоко религията, законите и нравите на китайците все още не е задоволено: един градски съветник от Миделбург на име Хюде, извънредно богат човек, воден единствено от любопитството си, направо се разорил към 1700 г. Той използвал огромна част от богатството си, за да се осведоми за всичко. Научил тъй добре езика, че го вземали за китаец. За негово щастие формата на лицето не го издавала. Накрая се преборил за званието мандарин; в това си качество обиколил всички провинции, подир, което се завърнал в Европа със сборник, обхващащ трийсетгодишни наблюдения; той обаче бил изгубен при корабокрушение: това е може би изобщо най-голямата загуба за литературните среди.

АЛЕКСАНДЪР (Ноел), роден в Руан през 1639 г., доминиканец. Създава доста богословски трудове и много се заяжда с обичаите в Китай и с йезуитите, завърнали се оттам. Умрял през 1724 г.

АМЕЛ (Жан Батист ДЮ), от Нормандия, роден през 1624 г., секретар на Академията на науките. Макар и философ, бил богослов. Философията, при това усъвършенствана по-нататък, навредила на трудовете му, ала името му си остава. Умрял през 1706 г.

АМЛО ДЬО ЛАУСЕ (Никола̀), роден в Орлеан през 1634 г. Преводите му, включващи и политически бележки, и неговите истории са много търсени; азбучно подредените му мемоари са пълни с грешки. Той пръв ни запознава с управлението на Венеция. Историята му не допада на сената, верен все още на стария предразсъдък, че има политически тайни, които не бива да се разкриват. По-нататък всички научаваме, че не съществуват вече тайни и че политиката се състои в това да бъдем богати и да поддържаме добри армии. Амло превежда и коментира „Владетелят“ на Макиавели, една книга, която отдавна е ценена от дребните властници, спорещи за малки, зле управлявани държави, ала става ненужна във време, когато толкова велики и непрестанно въоръжени сили задушават честолюбието на слабите. Амло се смятал за най-големият политик в Европа; същевременно той така и не се оттласнал от посредствеността и умрял в нищета: просто е бил политик по дух, а не по характер. Умрял през 1706 г.

АМЛОТ (Дьони), роден в Сентонж през 1609 г., от храма „Оратоар“. Познат е главно от един твърде добър превод на Новия Завет. Умрял през 1678 г.

АМОНТОН (Гийом), роден в Париж през 1663 г., отличен физик. Умрял през 1699 г.

АНСЕЛМ, монах августинец, първият, създал родословна история на великите офицери на короната, доразвита и дописана от деловодителя Дю Фурни. Твърде неясно е кои са великите офицери. Представяме си обикновено онези, които по служба носят титлата „велик“ като например „велик оръженосец“, „велик виночерпец“. Само че конетабълът, маршалите, канцлерът също са велики офицери, а не носят титла „велик“, докато други я имат, без да се славят като велики офицери. Гвардейските командири, първите благородни камерхери реално се оказват велики офицери, а не са упоменати от отец Анселм. Материята си остава неясна — докато в администрацията във Франция цари ред, правата и титлите тънат сред объркване и неяснота. Умрял през 1694 г.

АНСИЙОН (Давид), роден в Мец през 1617 г., калвинист, както и неговият син Шарл, умрял в Берлин през 1715 г., имат известна литературна слава.

АРДУЕН (Жан), йезуит, роден в Кемпер през 1646 г., дълбок, що се отнася до историята, и химеричен, що се отнася до мненията. Монтен казва: „Да проучим не кой знае най-много, а кой знае най-добре.“ Ардуен стига дотам в странностите си, щото твърди, че „Енеида“ и „Оди“ на Хораций са съчинени от монаси от тринайсети век; иска му се Еней да е Иисус Христос, а Лалаге, любовницата на Хораций, да е християнската религия. Същото отношение, според което отец Ардуен съзира Месията в Еней, му разкрива атеизъм у отците Томасен, Кенел, Малбранш, у Арно, Никол и у Паскал. Безумието му смекчава отвратителната клевета, ала невинаги всички, които подновяват упрека в атеизъм срещу мъдреци, биват признати за луди и това ги прави често много опасни. Виждало се е как някои злоупотребяват със своя сан, използвайки оръжия, срещу които няма щит, и погубват напълно уважавани хора пред недостатъчно образовани властници. Умрял през 1729 г.

АРНО (Антоан), двайсети син на онзи, които се надига срещу йезуитите, доктор в Сорбоната, роден през 1612 г. Отлично са познати неговото красноречие, неговата образованост и неговите диспути, поради които е и много известен, и много нещастен в съответствие с обичайната представа, че е нещастие да си изгнаник и да си беден, без да се имат предвид славата, приятелите и доброто здраве в старостта, които са сподиряли този прочут човек. В приложението към речника на Морери се казва, че за да си спечели добронамереност от страна на двора, през 1689 г. Арно съчинил памфлет срещу крал Уилям под заглавието „Истинският портрет на Уилям Хенри Насау, новият Авесалом, новият Ирод, новият Кромуел, новият Нерон“. Този стил, напомнящ стила на отец Гарас, няма нищо общо със стила на Арно. Той никога не е и помислял да ухажва двора. Луи XIV би приел твърде зле една книга с подобно грубо заглавие; онези пък, които приписват това творение и подобно намерение на прочутия Арно, не са наясно, че човек не може да преуспее в двора, като издава книги. Умрял в Брюксел през 1694 г. В статията АРНО на „Исторически, литературен, критически и янсенистки речник“ авторът твърди, че още щом книгата му относно честите причестявания излязла, „адът потръпнал, а йезуитът Нуе я нападнал“. Доста трудно е да се знае точно какво е мнението в ада относно една нова книга; хората пък дори не помнят кой е отец Нуе. Вярно, повечето полемични писания на Арно днес вече не са познати. Такава е съдбата на почти всички диспути. „Исторически, литературен, критически и янсенистки речник“ малко се дразни от тази истина; има основание: авторът обаче би следвало да знае, че ругатните, изсипани по повод богословски спорове, днес са също толкова презрени, колкото и въпросните спорове — и толкоз по въпроса.

АРНО ДАНДИЙИ (Робер), по-голям брат на предходния, роден през 1588 г., един от най-видните автори от абатство Пор Роаял. На осемдесет и пет години представил на Луи XIV своя превод на Йосиф Флавий, най-търсеното от всичките му произведения: Той бил баща на министъра Симон Арно, маркиз Дьо Помпон; дори министърът не могъл да прекрати диспутите и немилостта, в която бил изпаднал неговият чичо, доктор в Сорбоната. Умрял през 1674 г.

АШРИ (Люк д), бенедиктинец, значителен и умел компилатор, роден през 1608 г. Умрял през 1685 г.

БАЙЕ (Адриен), роден край Бове през 1649 г., известен критик. Умрял през 1706 г.

БАЛЗАК (Жан Луи), роден през 1594 г. Красноречив човек, първи учредил награда за красноречие. Получил свидетелства като историограф на Франция и като държавен съветник, но ги наричал великолепни дреболии. Френският език му дължи извънредно много. Той пръв твори изобилно и хармонично в проза. Приживе бил толкова известен, че някой си Гулю, виден деец на ордена на фолиантите, изписал срещу него два тома ругатни. Умрял през 1654 г.

БАЛЮЗ (Етиен), от Лимузен, роден през 1630 г. Той събира ръкописите в Библиотеката на Колбер. Работи до осемдесет и осем годишна възраст. Дължим му седем тома със старинни паметници на културата. Изселен, задето подкрепил претенциите на кардинал Дьо Буйон, който се смятал за независим от краля и основавал правото си върху своя произход от владетелски род, притежавал княжество Седан преди промяната на суверенитета с кралския. Умрял през 1718 г.

БАНАЖ (Жак), роден в Руан през 1653 г. Калвинист, пастор в Хага, по-годен за министър, отколкото за свещеник. От всичките му книги най-ценени са неговата „История на евреите“ и „История на Съединените провинции и на Църквата“. Книгите относно съвременните явления си отиват заедно с тях; остават общополезните произведения. Умрял през 1723 г.

БАНАЖ ДЬО БОВАЛ (Анри), от Руан, адвокат в Холандия, но също и философ, написал „За веротърпимостта“. Бил е трудолюбив; дължим му допълнено издание на речника на Фюртиер. Умрял през 1710 г.

БАРАТИЕ, може би най-любопитното от всички известни деца. Трябва да се води французин, макар да е роден в Германия. Баща му бил проповедник бежанец. Научил гръцки на шест години, а иврит — на девет. Нему дължим преводите на пътешествията на евреина Бениамин Туделски, съчетани с любопитни съждения. Младият Баратие бил учен и по история, и по философия, и по математика. Удивлявал всички, които го познавали приживе, и бил оплакван след смъртта си; бил едва на деветнайсет години, когато си отишъл от този свят; истината е, че и баща му много работил над творбите на това дете.

БАРБЕЙРАК (Жан), роден в Безие през 1674 г., калвинист, професор по право и по история в Лозана, преводач и коментатор на Пуфендорф и Гроциус. Изглежда трактатите „за правото на хората, на война и мир“, които никога не са послужили нито при мирни договори, нито при обявявания на война, нито пък за да осигурят нечии права, представляват някаква утеха за народите спрямо бедите, причинени от политиката и от силата. Те дават представа за справедливостта, както разполагаме с портрети на известните хора, които не можем да видим. Предисловието му към Пуфендорф заслужава да се прочете: в него той доказва, че моралът на Отците стои доста по-ниско от морала на съвременните философи. Умрял през 1729 г.

БАРБИЕ (госпожица) е написала няколко трагедии.

БАРБИЕ Д’ОКУР (Жан), известен сред йезуитите под името Avocat Sacrus, а в света със своята „Критика на беседите на отец Буур“, както и с отличната си пледоария за един невинен човек, подложен на въпросите на инквизицията и загинал при тях; дълго бил закрилян от Колбер, който го направил контрольор на кралските сгради; след като обаче останал без покровител, умрял в нищета през 1694 г.

БАРО (Жак дьо Лавале, сеньор ДЕ) е познат на литераторите и на хората с вкус покрай доста пиески с приятни стихове в стила на Гаразен и на Шапел. Бил е съветник в парламента. Знаем, че се ядосал заради един процес, по който докладвал, платил със свои пари на ищеца, хвърлил делото в огъня и си подал оставката. Поетичните му пиески все още се срещат в ръцете на любопитни люде; всичките са доста смели. Мълвата му приписва един посредствен, но известен сонет, завършващ със стиховете:

Удряй, блъскай сега; срещу мене воювай,

гина, без да поставям яда под въпрос:

ала ударът твой не ще много да струва,

падайки връз кръвта свещена на Христос.

Този сонет изобщо не е от Де Баро; той много се сърдел, че му го вменяват. Всъщност е дело на абат Дьо Лаво, който тогава бил още млад и не много уважаван; видях доказателството за факта в писмо на Лаво до абат Сервиен. Де Баро умрял през 1673 г.

БАРОН (Мишел). Не вярваме пиесите, написани от негово име, да са негови. Най-признатото му достойнство бе съвършеното майсторство на комедианта — едно рядко, принадлежащо единствено нему съвършенство. Това изкуство изисква всички природни дарби, висока интелигентност, упорита работа, несмутима памет, а най-вече тъй рядкото умение да се превъплъщаваш в образа, който представляваш. И все пак това е упорито презрян занаят. Често проповедниците идваха да наблюдават Барон в някоя комедия в зарешетена ложа, а оттам отиваха да ругаят комедиите. Обичайно е изповедниците да изискват от умиращите комедианти да се отричат от професията си. Барон бе напуснал театъра през 1691 г. от отвращение. През 1720 г., на шейсет и осем години, се бе завърнал на сцената и будеше възхищение чак до 1729 г. Тогава е почти на седемдесет и осем години; оттегля се пак и умира същата година, като заявява, че никога не го е притеснявало да излиза пред публика с шедьоврите на гения и на морала на великите автори на нацията, че е безобразие да се преценява като срамно рецитирането на произведения, чието съставяне носи слава.

БАСОМПИЕР (Франсоа, маршал Дьо). Макар неговите мемоари да се отнасят до предния век, можем да го причислим към този списък, тъй като е умрял през 1646 г.

БЕЙЛ (Пиер), роден в Карла, в графство Фоа през 1647 г.; оттеглил се в Холандия по-скоро като философ, а не като калвинист; цял живот преследван от Жюрийо, а подир смъртта му — от врагове на философията. Този учен, наричан „ужасен човек“ от Луи Расин, раздавал излишъка от средствата си на бедните; когато Жюрийо намалил пенсията му, отказал увеличение на хонорара си, каквото му предложил Рейние Леерс, неговият печатар. Ако е предполагал колко търсен ще бъде неговият речник, е щял да го направи още по-полезен, като съкрати безинтересните статии и добави повече значителни имена. Той е препоръчителен главно заради отличното му отношение, а не заради начина му на писане, твърде често разпилян, объркан, неточен, с присъща фамилиарност, достигаща до принизяване. Бил възхитителен диалектик, а не толкова дълбок философ, и не разбирал много от физика. Не е знаел за откритията на великия Нютон. Почти всички негови философски статии предполагат или се борят против едно непознато вече картезианство. Той не признава друга дефиниция на материята, освен пространството. Другите й признати и подозирани качества най-сетне породиха истинска философия. Направени бяха нови демонстрации, възникнаха нови съмнения: съответно на доста места скептикът Бейл все пак не е достатъчно скептичен. Живял и умрял като мъдрец. Де Мезо описа живота му в едно голямо произведение, а е трябвало да бъде не повече от шест страници: животът на един непътуващ писател са неговите творби. Умрял през 1706 г. Не бива да забравяме какво гонение подклажда фанатичният Жюрийо спрямо този философ в една свободна страна. Той насъсква срещу него калвинистката консистория по множество поводи, особено във връзка с прословутата статия относно Давид. Бейл набляга силно върху изстъпленията, предателствата и варварщините, които еврейският владетел извършва във времената, когато милостта Божия не е върху него. Би било основателно консисторията да поощри Бейл да прослави еврейския владетел, задето толкова се покаял и увещал Бог да умори с чума седемдесет хиляди негови поданици, та да изкупят престъплението на своя цар, който се осмелил да осъществи преброяване на своя народ. Следва впрочем грижливо да отбележим, че в отхвърлянето си пасторите му придирят, затова че понякога хвалел свестните папи, и го съветват никога да не оправдава никой папа, понеже, както дословно е заявено от тях, те не принадлежали към тяхната Църква. Ето подробност, която явно характеризира фракционната ограниченост. Иначе някои се опитали да допълнят речника му, ала не успели в наподобяването. Продължителите смятали, че всичко е само въпрос на компилация, а трябва човек да притежава гения и диалектиката на Бейл, за да се осмели да работи в подобен жанр.

БЕНСЕРАД (Исаак дьо), роден в Нормандия през 1612 г. Къщичката му в Жантийи, където се оттегля в края на живота си, била пълна с надписи в стихове, не по-малко ценни от другите му произведения; жалко, че не са съхранени. Умрял през 1691 г.

БЕРЖИЕ (Никола̀) е получил титлата историограф на Франция; той обаче е по-познат заради любопитната си „История на главните пътища в римската империя“ надмината от нашите по красота, ала не и по основателност. Синът му дооправя това полезно произведение и го отпечатва при властта на Луи XIV[4]. Умрял през 1623 г.

БЕРНАР (госпожица), автор на няколко театрални пиеси, писани съвместно с известния Бернар дьо Фонтенел, който е написал почти изцяло „Брут“. Струва си да отбележим, че „Алегорична басня за въображението и щастието“ отпечатана с нейното име, всъщност е от епископа на Ним Лапаризиер, приемник на Флешие.

БЕРНАР (Жак), от Дофине, роден през 1658 г., учен литератор. Неговите вестници били уважавани. Умрял в Холандия през 1718 г.

БЕРНИЕ (Франсоа), известен под прозвището „Могол“, роден в Антверпен към 1625 г. Бил осем години лекар на императора на Индия. Любопитни са неговите „Пътувания“. Опитал съвместно с Гасенди да обнови частично атомната система на Епикур; със сигурност до голяма степен е бил прав, видовете няма как да се възпроизвеждат под една външност, ако изначалните принципи не са неизменни: по онова време обаче романите на Декарт още не били надживяни. Умрял като истински философ през 1688 г.

БИЙО (Адам), известен под името МАЙСТОР АДАМ, дърводелец в Ньовер. Не бива да забравяме този особен човек, който без никаква литературна закваска става поет в дюкянчето си. Не се сдържаме и поместваме тук едно негово рондо, което струва повече от някои подобни творби на Бенсерад:

За да се изцериш от ишиаса,

убил у тебе всякаква нагласа,

що те е приковал към тоз креват,

от лозовий ластар вземи екстракт

и чети после как да го подквасиш.

Глътни два пръста, както си сколасал,

и болката смажи ти без опа̀са,

пий и мажи, след туй бъди рахат.

Това е лек.

Неверник не бъди и ще мирясаш,

аз клетва давам и не те поднасям,

и нека впрочем, ако си инат,

и доктор види тоз илач богат

що има вътре, та да не пукясаш.

Това е лек.

Получил пенсия от кардинал Дьо Ришельо и от Гастон, брата на Луи XIII. Умрял през 1662 г.

БИНЬОН (Жером), роден през 1590 г. Оставя по-скоро голямо име, отколкото големи произведения. Не е случил добрите за литература времена. Парламентът, където служил като прокурор, с основание почита паметта му. Умрял през 1656 г.

БОАВЕН (Жан), роден в Нормандия през 1663 г., брат на Луи Боавен, също като него полезен за проумяване прелестта на гръцките автори. Умрял през 1726 г.

БОАЛО (Жак), друг по-голям брат на Депрео, доктор в Сорбоната: особен ум, създал особени произведения, написани на забележителен латински, като „История на флагелантите“ „Неприличните докосвания“ „Одеждите на свещениците“ и пр. Питали го защо пише все на латински, а той отвърнал: „От страх да не ме прочетат епископите; ще ме преследват.“ Умрял през 1716 г.

БОАЛО (Жил), роден в Париж през 1631 г., по-голям брат на прочутия Боало. Направил е някои преводи, които струват повече от стиховете му. Умрял през 1669 г.

БОАЛО ДЕПРЕО (Никола), член на Академията, роден в селцето Крон край Париж през 1636 г. Опитал адвокатурата, сетне Сорбоната. Отвратил се и от двете дейности и се отдал единствено на своя талант, като станал виден творец във Франция. Творбите му са толкова коментирани и коментарите са тъй засипани с подробности, че каквото и да кажем тук, ще е излишно.

БОАРОБЕР (Франсоа ЛЬО МЕТЕЛ), по-известен с любезното отношение на Ришельо към него и с късмета си, отколкото с някакви заслуги. Съчинил осемнайсет пиеси за театър, които имали успех само според неговия закрилник. Умрял през 1662 г.

БОДРАН (Мишел), роден в Париж през 1633 г., географ, не тъй уважаван, както Сансон. Умрял през 1700 г.

БОЕНДЕН (Никола̀), ковчежник на Франция и прокурор, приближен на краля, от Литературната академия, познат от отлични изследвания за древните театри и за римските племена, както и с приятната комедия „Морското пристанище“. Бил суров критик; „Историческият и янсенистки“ речник го нарича атеист. Никога нищо не е писал за религията. Защо авторите на този речник обругават паметта на един непознат за тях магистрат? Какво заслужаващо наказание безочие е това! Умрял непричестен и свещениците от неговата енория били решили да му откажат погребението — те твърдят, че имат право на подобна юрисдикция; ала правителството и магистратите, които бдят да се спазват законите, както и да има почтеност в нравите, старателно се опълчват против подобни суеверни и варварски действия. Все пак било опасно да не би свещениците да насъскат населението срещу Боенден, както го насъскали срещу церемонията по погребението на Молиер. Боенден бива погребан без церемония. Умира през 1753 г.

БОМОН ДЬО ПЕРЕФИКС (Ардуен), наставник на Луи XIV, архиепископ на Париж. Неговата „История на Анри IV“ съвсем кратичка, буди любов към великия владетел и е стойностна за възпитаването на един добър крал. Той я написал за своя ученик. Смятало се, че е взел участие и Мезре: действително доста често разпознаваме свойствения му език; Мезре обаче няма нищо общо с вълнуващия стил, на доста места достоен за владетеля, чийто живот описва Перефикс, както и за оногова, комуто е предназначено произведението. Превъзходните съвети за самоличното управление биват вмъкнати едва във второто издание, след смъртта на кардинал Мазарини. От тази история впрочем опознаваме Анри IV много по-добре, отколкото от историята на Даниел, написана малко сухо, в която твърде много се говори за отец Котон, а твърде малко — за отличните качества на Анри IV и за особеностите в живота на този добър крал. Перефикс вълнува всяко едно чувствително сърце, предизвиква обожание към паметта на владетеля, чиито слабости са били слабости на обичлив човек и чиито добродетели са били добродетели на велик човек. Умрял през 1670 г.

БОСОБР (Исаак дьо), роден в Ниор през 1659 г. в род, отличил се посредством оръжията; един от хората, правещи чест на отечеството си, което са били принудени да напуснат. Неговата „История на манихейството“ е една от най-дълбоките, най-любопитните и най-добре написани книги. В нея е разгърната философската религия на Мани, която е в основата на някогашните зороастрийски и свързани с Хермес догми — религия, която дълго е привличала свети Августин. Тази история е обогатена от познания за античността, но в крайна сметка си остава (както множество не толкова добри книги) само един сборник на човешките заблуждения. Умрял в Берлин през 1738 г. БОСЮЕ (Жак Бенин), от Дижон, роден през 1627 г., епископ на Кондом, а сетне и на Мо. Разполагаме с петдесет и едно негови произведения, ала надгробните слова и „Курс по всеобща история“ го отвеждат към безсмъртието. Нееднократно е отпечатвано, че този епископ живял женен; Сен Хиасент, известен като литературен шегобиец покрай историите с Матанасиус, минавал за негов син; това обаче е доказана лъжа. Родът Де Сьокус, уважаван в Париж и дал на страната хора със заслуги, уверява, че е имало брачен договор между съвсем младия Босюе и госпожица Де Вийо, че тази госпожица жертвала страстта и благосъстоянието си заради възможностите, които красноречието на нейния любовник щяло да му осигури в Църквата; че се съгласила никога да не се самоизтъква с този договор, който не довел до освещаване; че така Босюе вече не бил неин съпруг и добил монашески сан, а подир смъртта на прелата същият този род уредил наследствените въпроси според брачното споразумение. Според семейството госпожицата никога не злоупотребила с опасната тайна. Живяла неизменно като приятелка на епископа на Мо в един строг и уважаван съюз. Той й дал средства да закупи малкото имение Молеон на пет левги от Париж. Тогава тя приела името Молеон; живяла близо сто години. Разправят как той казал на йезуита Лашез, изповедник на Луи XIV: „Знайно е, че не съм янсенист.“ Лашез отвърнал: „Знайно е, че сте само молеонист.“ Впрочем твърдяло се е, че този велик човек е имал философски разбирания, различни от богословските му изяви, почти като магистрат, който съди според буквата на закона, ала тайно се поставя над него със силата на гения си. Умрял през 1704 г.

БОШАР (Самюел), роден в Руан през 1599 г., калвинист, един от най-просветените хора в Европа, що се отнася до езиците и до историята, но твърде системен като всички учени. Той бил един от онези, които заминали в Швеция да образоват кралица Кристина и да й се възхищават. Умрял през 1667 г.

БРЕБЬОФ (Гийом), роден в Нормандия през 1618 г. Известен с превода си на „Фарсала“; мнозина не знаят, че е автор и на „Лукан в други одежди“. Умрял през 1661 г.

БРИЕН (Анри Огюст дьо Ломели дьо), държавен секретар. Оставил е мемоари. Би било полезно министрите да пишат такива, ала подобни на онези, които отскоро биват съставяни от името на херцог Дьо Сюли. Умрял през 1666 г.

БРЬОТЬОЙ (Габриел Емили), маркиза Дьо Шатле, родена през 1706 г. Тя изяснява Лайбниц, превежда и коментира Нютон — една ненужна заслуга спрямо двора, но уважавана при всички нации, копнеещи за знания, както и от онези, които са се възхищавали на дълбочината на нейния гений и красноречие. Сред всички жени, прославили Франция, тя има най-истински дух, който най-малко се е проявявал в духовитост. Умряла през 1749 г.

БРЮЕЙ (абат Дьо), роден в Лангьодок през 1639 г.[5] Десетте тома полемики, които е създал, биха обрекли името му на забрава, ала малката комедия „Крамолникът“, по-добра от всички фарсове на Молиер, както и „Адвокатът Патлен“ стар паметник на галското простодушие, подмладен от него, му осигуряват известност, докато във Франция продължава да съществува театър. Палапра му помага за тези две чудесни пиеси. Те са единствените дела на двама автори, работещи съвместно, които си остават гениални. Умрял през 1723 г.

Тук може би следва да изтъкнем един много любопитен факт, упоменат в „Сборник с литературни анекдоти“ 1750 г., Durand, том II, стр. 369. Ето думите на автора: „След като любовите на Луи XIV били поставени на сцена в Англия, Луи XIV пожелал да бъдат представени и любовите на крал Уилям. Абат Брюей бил натоварен от господин Дьо Торси да съчини пиесата, ала, макар да й ръкопляскали, тя не била играна.“

Забележете, че този сборник с анекдоти, пълен с подобни измишльотини, е отпечатан с положителна оценка и с привилегия; любовните връзки на Луи XIV никога не са представяни от нито един лондонски театър, а знаем и че крал Уилям никога не е имал любовници. Пък и да беше имал, Луи XIV е бил твърде привързан към благоприличието, за да заповяда да се състави комедия от любовите на Уилям; господин Дьо Торси не е човек, способен да предложи нещо тъй неприлично; а накрая — абат Брюей не е и помислял да съчинява смехотворната творба, която му се приписва. За сетен път ще повторим, че повечето такива сборници от анекдоти и хапливости, тайните мемоари, с които публиката е наводнена, са само сбиротъци, скупчени как да е от писатели печалбари.

БРЮМОА (Жан), йезуит, роден в Руан през 1688 г. Съчинението му „Театърът на гърците“ минава за най-доброто произведение в този жанр въпреки грешките и неправилния превод. Със стиховете си той доказва, че е много по-лесно да се превеждат и хвалят древните, отколкото да се надпреварваме чрез собствено творчество с големите съвременни автори. Впрочем той може да бъде упрекнат, задето не е усетил достатъчно предимствата на френския театър пред гръцкия, както и огромната разлика между „Мизантроп“ и „Жабите“. Умрял през 1742 г.

БУДИЕ, автор на някои правдиви стихове. На деветдесет години на смъртния си одър измислил своята епитафия:

Бях поет и историк —

нищо съм от този миг.

БУЙЕ (Жан), председател на парламента на Дижон, роден през 1673 г. Известен с образоваността си. Превел е в стихове на френски от латински някои поети. Смятал, че няма как да бъдат преведени другояче; от стиховете му обаче личи колко тежка е задачата. Умрял през 1746 г.

БУЙО (Исмаел), от Луден, роден през 1605 г., учен в областта на историята и математиката. Подобно на всички астрономи през този век се е занимавал и с астрология, както личи от писмата, които му е изпращал Деноайе, посланик в Полша, а впоследствие държавен секретар; навремето така били ухажвани могъщите хора. Confugiendum ad astrologiam, astronomice altricem[6] — казвал Кеплер. Умрял през 1694 г.

БУЛЕНВИЛИЕ (граф Дьо), от рода Круи, най-образованият благородник в историята на кралството и най-способният да напише историята на Франция, ако не беше толкова систематичен. Нарича нашето феодално управление „шедьовър на човешкия ум“. Феодалната система би могла да заслужи оценката „шедьовър“ единствено в Германия; във Франция тя е била шедьовър на анархията. Той съжалява за времето, когато населението е робувало на дребни, невежи тирани и варвари и не е разполагало нито с индустрия, нито с търговия, нито със собственост; вярва, че стотина сеньори, същински потисници и врагове на краля, биха били най-съвършени управници. Въпреки тези възгледи той си оставал примерен гражданин, а бил — независимо от своята слабост към астрологическото предопределение — и философ; от онези философи, за които животът не струва много и които презират смъртта. Творбите му, които трябва да бъдат четени предпазливо, са дълбоки и полезни. В края на събраните му произведения е отпечатан голям доклад „Как кралят на Франция да стане по-богат от всички останали монарси, взети заедно“. Този текст съвсем явно не е дело на граф Дьо Буленвилие; и все пак всички дребни политически драскачи, управляващи държавата от таванските помещения, цитират този епос. Умрял към 1720 г.

БУРДАЛУ роден в Бурж през 1632 г., йезуит, първи образцов проповедник в Европа. Умрял през 1704 г.

БУРЗЕИС (Амабл дьо), роден в Оверн през 1606 г., автор на множество политически и полемични творби. Битуват подозрения, че двамата със Силон са съчинили „Политическо завещание“ приписвано на кардинал Дьо Ришельо. Умрял през 1672 г.

БУРСИЕ (Лоран), от обществото на Сорбоната, роден през 1679 г., автор на прочутата книга „Въздействие на Бог върху неговите създания, или Физическото предопределение“ Това е произведение, дълбоко като разсъждения, подсилено от значителна начетеност и украсено нерядко с голямо красноречие. Обвързването обаче с някои догми може да отнеме на този известен текст много от същинската му сила. Авторът прилича на държавник, който, стремейки се да определи общи закони, ги замърсява с родствени интереси. Прекалено трудно е да се обвържат системите на личната милост с великата система на вечното и неизменно въздействие на Бог над всичко съществуващо. Редно е да признаем, че има само два философски способа да бъде обяснен световният механизъм: или Бог е заповядал веднъж, а природата винаги се покорява, или Бог придава постоянно битие на всичко и променя битието; трета обяснима възможност няма.

В „Нов исторически, литературен, критически и янсенистки речник“ пише, че „Бурсие подобно на орел се въздига и потопява перото си в Божието естество“. Не е много ясно как Бог ще служи като мастилница на господин Бурсие. За пръв път някой сравнява Бог с подобен предмет. Умрял през 1749 г.

БУРСО (Едм), роден в Бургундия през 1638 г. Неговите „Писма до Бабет“ които някога са се харесвали, са станали подобно на всички такива писъмца забавление за младите провинциалисти. Все още се играе неговата комедия „Езоп“. Умрял през 1701 г.

БУУР (Доминик), йезуит, роден в Париж през 1628 г. Езикът и добрият вкус му дължат много. Създал е някои добри произведения, за които критиката се изказва ласкаво: Ex privatis odiis respublica crescit.

Съставеният от него „Животопис на Игнатий Лойола“ няма успех нито сред светските лица, нито сред учените, нито сред философите. Произведението на Ксавие е посрещнато дори по-зле. „Забележки върху езика“ и най-вече „Как да мислим по-добре, създавайки духовни произведения“ винаги ще бъдат полезни на младите хора, които желаят да оформят своя вкус: той учи как да се избягват прекомерните натежавания, неяснотата, претенциозността и фалшивостта; на места съди Тасо и други италиански автори твърде строго, ала често е прав в отрицателното си мнение. Стилът му е чист и приятен. Книжката „Как да мислим по-добре“ оскърбява италианците и става повод за крамола между нациите; личало си как твърденията на Буур в съчетание с тези на Боало можели да се превърнат в закони. Маркиз Орси и някои други изписали дебели томове, за да защитят някои стихове на Тасо.

Нека отбележим, че отец Буур не е съвсем в правото си да упреква за неверни мисли италианците, след като сам сравнява Игнатий Лойола с Цезар и Франсоа Ксавие с Александър, при все че рядко прави подобни грешки. Умрял през 1702 г.

БУШНЮ ДЬО ВАЛБОНЕ (Жан Пиер), роден в Гренобъл през 1651 г. През младостта си той пътувал и се озовал на английски кораб в битката при Солбей. Впоследствие станал първи председател на сметната палата на Дофине. Паметта му е тачена в Гренобъл заради добрините му, както и от литераторите заради големите му изследвания. Неговите „Мемоари за Дофине“ били съчинени, след като ослепял — четели му източниците. Умрял през 1730 г.

БЮСИ РАБЮТЕН (Роже, граф Дьо), роден в Ниверне през 1618 г. Писал чисто. Бедите и творбите му са познати. Неговите „Галски любови“ минават за посредствено произведение, като имитацията на Петроний е твърде бледа. Мания на французите е, че тъй дълго са вярвали как едва ли не цяла Европа се занимава с галантните им приключения. Двайсетина придворни са написали истории за своите любови, които едва-едва се четат от камериерките на любовниците им. Умрял в Отен през 1693 г.

БЮФИЕ (Клод), йезуит. Съчинението му „Изкуствената памет“ е извънредно полезно за онези, които биха желали да съхранят в съзнанието си главните факти от историята. Той впряга стиховете (не казвам „поезията“) в изначалната им роля: да запечатат в паметта на хората събития, за които е желателно да има спомен. В неговите трактати по метафизика има откъси, от които не би се отвърнал дори Лок; той е единственият йезуит, вложил разумна философия в своите произведения. Умрял през 1737 г.

ВАВАСЬОР, роден в Шароле през 1605 г., йезуит, голям литератор. Той пръв отбелязва, че при гърците и при римляните не е имало шутовщини, които са остатък от варварството. Умрял през 1681 г.

ВАЛЕНКУР (Жан Батист Анри дю Трусе дьо), роден през 1653 г. Едно стихотворно послание на Депрео до него му осигурява голяма репутация. Иначе има някои негови дребни произведения: бил е добър литератор. Натрупал доста голямо състояние, което нямало да се случи, ако се занимавал единствено с литература. Литературата сама по себе си, лишена от трудолюбивата мъдрост, която прави човека полезен, почти винаги води до един злощастен и пренебрегнат живот. Една от най-добрите речи, произнасяни някога в Академията, е речта, в която господин Дьо Валенкур се опитва да изтъкне грешката на огромния брой млади хора, смятащи своя бяс за писане за талант, поднасящи лоши стихове на висши благородници и наводняващи публиката със своите брошури, укорявайки неблагодарността на своя век, понеже не са полезни нито за света, нито за самите себе си. Той ги уведомява, че дори най-низшите занятия са за предпочитане пред онова, на което са се посветили. Умрял през 1730 г.

ВАЛОА (Адриен дьо), роден в Париж през 1607 г., историограф на Франция. Най-добрите му творби са „Сказание за Галия“ и „История на първата династия“. Умрял през 1692 г.

ВАЛОА (Анри дьо), брат на предходния, роден през 1603 г. Произведенията му не са тъй полезни за французите, както тези на брат му. Умрял през 1676 г.

ВАРИЙА (Антоан), роден в Ла Марш през 1624 г., по-скоро приятен, отколкото точен историк. Умрял през 1692 г.

ВАРИНЬОН (Пиер), роден в Кан през 1654 г., известен математик. Умрял през 1722 г.

ВАЯН (Жан Фоа), роден в Бове през 1632 г. Публиката му дължи „Изкуството на медалите“ а кралят — половината си кабинет. Министърът Колбер го праща да пътува в Италия, в Гърция, в Египет, в Турция, в Персия. През 1674 г. заедно с архитекта Дегоде го пленяват алжирски пирати. Кралят откупува и двамата. Никога учен не се е излагал на толкова опасности. Умрял през 1706 г.

ВАЯН (Жан Франсоа), роден в Рим през 1665 г. през време на пътуванията на баща си, учен по античността също като него. Умрял през 1708 г.

ВЕИСИЕР (Матюрен дьо ЛАКРОЗ), роден в Нант през 1661 г., бенедиктинец в Париж. Свободомислието и един нетърпим за него приор го накарали да напусне ордена и религията. Бил като една жива библиотека, с невероятна памет. Освен полезните и приятни неща, които знаел, бил изучавал и други, по-непознати, като староегипетския. Има едно негово уважавано произведение — „Християнството в Индия“. Най-любопитното в него е, че брамините вярват в единия Бог, а оставят идолите за простолюдието. Бесът за писане е толкова голям, че животът на този човек е описан в един том с размерите на животописа на Александър. Този малък текст, който сам по себе си е дълъг, е съвсем достатъчен. Умрял в Берлин през 1739 г.

ВЕРЖИЕ (Жак), роден в Париж през 1675 г. Той е спрямо Лафонтен това, което Кампистрон е спрямо Расин — блед, но естествен имитатор. Бил убит в Париж от крадци през 1720 г. В Морери се намеква, че бил съчинил пародия против могъщ владетел, който уредил да го усмъртят. Това е лъжа.

ВЕРТО (Рьоне Обер), роден в Нормандия през 1655 г., приятен, изискан историк. Умрял през 1735 г.

ВИЛАР (маршал херцог Дьо), роден през 1652 г. Първият том на мемоарите с неговото име е изцяло негов. Знаеше наизуст най-хубавите откъси от Корней, Расин и Молиер. Един ден го чух да казва на доста известен държавник, който се чудеше как тъй знае толкова стихове от пиеси: „Играл съм по-малко от вас, но зная повече.“ Умря през 1734 г.

ВИЛАР ДЬО МОНФОКОН (абат Дьо), роден през 1635 г., известен с „Граф дьо Габалис“ В него има частичен разказ за персийската митология. Авторът бил убит от пистолетен изстрел през 1675 г. Твърди се, че силфите са го усмъртили, задето разкрил тайните им.

ВИЛДИЙО (госпожа Дьо). Романите й осигуряват слава. Впрочем тук не бихме дали висока оценка за всички тези романи, от които Франция беше и е залята; почти всички те, като изключим „Заида“ са дело на слаби умове, описващи с лекота неща, недостойни да бъдат четени от сериозни умове: немалко направо са лишени от въображение; четири страници от Ариосто съдържат повече, отколкото всички тези блудкави писания, които развалят вкуса на младежта. Умряла през 1683 г.

ВИЛИЕ (Пиер дьо), роден в Коняк през 1648 г., йезуит. Занимавал се с литература като всички от този орден. Неговите проповеди и поемата му „Изкуство на проповедта“ известно време се харесвали. Стансите му за самотата стоят доста по-високо от прословутите стихове на Сент Аман, ала все пак не са напълно достойни за един век, надскочил тъй много века на Сент Аман. Умрял през 1728 г.

ВИШАР ДЬО СЕН РЕАЛ (Сезар), роден в Шамбери, ала израсъл във Франция. Неговата „История на заговора във Венеция“ е шедьовър. „Животът на Иисус Христос“ е твърде различна работа. Умрял през 1692 г.

ВОАТЮР (Венсан), роден в Амиен през 1598 г. Той пръв се проявява във Франция като човек с тъй наречената богата душевност. Писанията му печелят главно с това, те не са подходящи за оформяне на вкус, ала тогава тази заслуга била рядкост. Има много хубави, ала малобройни стихове. Създадените за кралица Анна Австрийска, които не са отпечатани в неговия сборник, представляват паметник на галантното свободомислие, царило в двора на тази кралица и преувеличено, що се отнася до мекотата и добротата, от фрондьорите.

… Дали пък този кардинал,

Дьо Лавалет що носи име,

тъй прелестна би Ви видял,

сред блясъка, във Вас го има;

сияете от красота,

величие пред нея няма,

простете, но е тъй голяма,

че не съзирам тук властта.

Писал също успешно стихове на италиански и на испански. Умрял през 1648 г.

ВОБАН (маршал Дьо), роден през 1633 г. Вменяват му кралския десятък, който обаче не е негово дело, а на Боагийбер. Той така и не се утвърждава и е несъбираем. От него има много доклади, достойни за един добър гражданин. Със съветите си помага много при прокарването на канала в Лангьодок. Нека отбележим, че бил много невеж, признавал го откровено, но не се хвалел с това. Голяма смелост, ненакърнимо упорство, естествен талант в комбинаторството, усърдие в работата, ясен поглед към обстоятелствата, който невинаги бива съчетан с познанията и с таланта: това са качествата, на които дължал своята репутация. С поведението си доказва как и при едно абсолютно управление може да има граждани. Умрял през 1707 г.

ВОЖЛА (Клод Фавр дьо), роден в Бур ан Брес през 1585 г. Един от първите, прочистили и установили основите на езика, като освен това пишел италиански стихове, без да успява да пише френски. Трийсет години обработвал превода си на Квинт Курций. Всеки, който иска да пише добре, трябва да поправя творбите си цял живот. Умрял през 1650 г.

ГАКОН (Франсоа), роден в Лион през 1667 г., включен от отец Нисерон в списъка на знаменитите хора, известен само покрай простоватите смешки, наречени шеги на свещенишките шапки. Тези безобразия водели началото си от някакво сдружение, носещо името полк на лудите и свещеникошапкистите. Със сигурност това не е добър вкус. Почтените люде се отнасят с презрение към подобни съчинения и към техните автори, които могат да бъдат цитирани единствено за да бъдат изтъкнати като отвратителен пример. Гакон пише само лоши сатири в лоши стихове срещу най-уважаваните автори на своето време. Онези, които пишат подобни днес, и то в лоша проза, са по-жалки и от него. Споменаваме го тук просто за да вдъхнем подобно презрение спрямо неговите подражатели. Умрял през 1725 г.

ГАЛАН (Антоан), роден в Пикардия през 1646 г. Научил в Константинопол източните езици и превел част от арабските приказки, известни като „Хиляда и една нощ“; вложил доста от себе си; това е една от най-познатите книги в Европа, забавна е за всички нации. Умрял през 1715 г.

ГАЛОА (Жан), абат, роден в Париж през 1632 г., универсален учен, първият, работил над „Журнал де саван“ с помощник-писаря Сало, измислил начинанието. Впоследствие преподавал латински на министъра Колбер, който, независимо от задълженията си сметнал, че разполага с нужното време, за да научи този език; уроците се провеждали главно в каляски при пътуванията му между Версай и Париж. Твърдяло се не съвсем неправдоподобно, че това е път към канцлерството. Следва да отбележим, че двамата мъже, закриляли най-много литературата — Луи XIV и Колбер, не са знаели латински. Твърди се, че абат Галоа разправял: „Понякога господин Колбер иска да фамилиарничи с мен, ала аз го отблъсвам с уважение.“ Подобни думи се приписват и на Фонтенел във връзка с регента: те са уместни за характера на Фонтенел, а и регентът бил по-склонен да фамилиарничи от Колбер. Умрял през 1707 г.

ГАСЕНДИ (Пиер), роден в Прованс през 1592 г., възстановява частично физиката на Епикур. Долавя необходимостта от наличието на атомите и на празното пространство. Нютон и други доказват впоследствие твърденията на Гасенди. Той не е прославен като Декарт, понеже бил по-разумен и не бил изобретател; и той обаче също като Декарт бил обвинен в атеизъм. Според някои оня, който приемал празното пространство подобно на Епикур, отричал Бог като него. Така разсъждават клеветниците. В Прованс, където никой не завиждал на Гасенди, той бил наричан свят отец; в Париж неколцина завистници го наричали атеист. Вярно, бил скептик и покрай философията се съмнявал във всичко, ала не и в съществуването на Виеше същество. Много преди Лок бил изтъкнал в дълго писмо до Декарт, че никой не познава душите, че Бог може да вдъхне мисъл на другото, непознато естество, наречено материя, и да я съхрани навеки. Умрял през 1655 г.

ГЕРЕ (Габриел), роден в Париж през 1641 г., в свое време известен с „Реформираният Парнас“ и с „Войната на авторите“. Имал е вкус, ала неговото виждане, че „красноречието има по-голяма власт от любовта“, не е показателно за това. Издавал „Журнал дю пале“ заедно с Блондо: този вестник представлява сборник от решенията на френските парламенти, които често биват различни при еднакви по същина казуси. Надали има по-ясен знак как правото има нужда от реформа в сравнение с тези събрани накуп решения. Умрял през 1688 г.

ГОДО (Антоан), един от основателите на Френската академия, поет, оратор и историк. Знаем как заради играта на думи кардинал Дьо Ришельо му дава епископство Грас, задето версифицирал Benedicite[7]. Неговата „История на духовенството“ в проза била по-добре оценена от поемата му „Празници на Църквата“. Сбъркал, стремейки се да се изравни с „Празници“ на Овидий; били недостатъчни както темата, така и геният му. Голямо заблуждение е да се мисли, че християнските теми могат да се съчетаят с поезията както езическите, чиято приятна, макар и невярна митология озарява цялата природа. Умрял през 1672 г.

ГОДФРОА (Дьони), негов син, ражда се в Париж през 1615 г., историограф на Франция подобно на баща си. Умрял през 1681 г. Целият този род е бил знаменит в литературата.

ГОДФРОА (Теодор), син на Дьони Годфроа, парижанин, учен, роден в Женева през 1580 г., историограф на Франция при управлението на Луи XIII и на Луи XIV. Занимавал се най-вече с титлите и с церемониите. Умрял през 1648 г.

Забележка: Неговият баща Дьони оказва голяма услуга на Европа с огромната си работа върху Corpus juris civilis.

ГОМБЕРВИЛ (Марен), роден в Париж през 1600 г., един от първите академици. Писал големи романи, преди да дойде времето на добрия вкус и репутацията му си отишла с него. Умрял през 1674 г.

ГОМБО (Жан Ожие дьо), макар и роден през времето на Шарл IX[8], живял дълго при Луи XIV. Написал някои добри епиграми, от които дори се помнят отделни стихове. Умрял през 1666 г.

ГОНДИ (Жан Франсоа), кардинал Дьо Рец, роден през 1613 г., живял като Катилина в младостта си и като Атик в старостта. Доста места от неговите мемоари са достойни за Салустий, ала не всичко е равностойно. Умрял през 1679 г.

Госпожа Дьо Ментьонон подкрепила силно този автор: толкова настойчиво го препоръчала на държавния секретар господин Дьо Поншартрен, че министърът приел Дюше за значителен човек и отишъл да го посети. Дюше, който тогава имал още съвсем скромна съдба, решил, че ще го отведат в Бастилията, като видял при себе си държавния секретар. Умрял през 1704 г.

ГРЕКУР, каноник на Тур. Поемата му „Филотан“ се радва на небивал успех. Достойнството на подобни произведения обикновено се състои в избора на история и в човешкото хитроумие. Наистина в поемата има и добри стихове: началото е особено хубаво; продължението обаче не струва. Дяволът не говори тъй забавно, както в първата част. Стилът е принизен, еднообразен, липсва диалог, няма изящество, изтънченост, чистота, не достига въображение при изразяването; в крайна сметка това е сатирична история на булата Unigenitus в развлекателни стихове, някои от които са забавни. Умрял през 1743 г.

ГУРВИЛ, камериер на херцог Дьо Ларошфуко, който станал негов приятел, а той се сприятелил дори и с великия Конде. Негово чучело било обесено в Париж и бил пратеник на краля в Германия; впоследствие бил предложен да поеме министерския пост подир Колбер. Разполагаме с негови мемоари, писани простодушно, в които говори за произхода и за късмета си с безразличие. Има любопитни истински анекдоти.

Д’АГСО (Анри Франсоа), канцлер, най-ученият магистрат в историята на Франция, владял половината съвременни европейски езици, освен латинския, гръцкия и малко иврит; изключително просветен в областта на историята, дълбокомислен правник, при това — нещо рядко — красноречив. Той пръв се изразява в съда и силно, и чисто; допреди него просто се редят изречения. Имал желание да реформира законите, но успял да издаде само четири-пет полезни наредби. Сам човек няма как да осъществи такъв огромен труд, какъвто Луи XIV бил предприел с помощта на множество магистрати. Умрял през 1751 г.

Д’АРГОН (Ноел), роден в Париж през 1634 г., монах от ордена на свети Бруно в Гайон. Единствен той от този орден се занимава с литература. Неговите „Смесици“, издадени под името „Виньол дьо Марвил“ са пълни с любопитни и смели анекдоти. Умрял през 1704 г.

Д’ОНОА, графиня. Спечелва си известна слава със своето „Пътуване“ и с „Мемоари от Испания“ както и с леко написани романи. Умряла през 1705 г.

ДАНЕ (Пиер); един от хората, които са били по-полезни, отколкото известни. Неговите речници на латинския език и на античността са в числото на паметните книги, създадени за възпитанието на дофина Негово Кралско Височество, и макар да не преобразяват принца в учен, способстват силно за просвещението във Франция. Умрял през 1709 г.

ДАНЖО (Луи, абат Дьо), роден през 1643 г., отличен академик. Умрял през 1723 г.

ДАНИЕЛ (Габриел), йезуит, историограф на Франция, роден в Руан през 1649 г., поправя грешките на Мезре относно първата и втората династия. Укорявали са го за неговото звучене, за прекалено слабия му стил, за това, че не буди интерес, че не обрисува, че не е наясно с обичаите, нравите и законите, че неговата история представлява безкрайно изброяване на военни операции, като един подобен на него историк винаги греши с тях. Умрял през 1728 г.

В своите „Мемоари относно управлението на Франция“ граф Дьо Буленвилие казва, че Даниел може да бъде упрекван за десетина хиляди неточности: това е много; за щастие повечето от тези неточности са също тъй безразлични, колкото истините, които би изложил на тяхно място; нима е от значение дали левият или десният фланг се е огънал в битката при Монлери? От значение ли е през кое място Луи Дебели навлиза сред колибите в Пюизе? Всеки гражданин би желал да научи как постепенно управлението се е променяло, как съсловията са осъществявали правата си или са ги узурпирали, как са постъпили генералните щати, какъв е бил духът на нацията. Голямата слабост на Даниел е, че не е познавал правата на нацията или ги е премълчал. Той изобщо не споменава известните щати от 1355 г. Говори за папите, а най-вече за великия и добър.

Анри IV единствено като йезуит; няма познания за финансите, за вътрешността на кралството, за нравите.

В своя предговор той твърди, а председателят Ено също го е казвал подир него, че първоначалният етап от историята на Франция е по-интересен, отколкото този на Рим, понеже Кловис и Дагобер притежавали повече земи от Ромул и Тарквиний. Не е забелязал, че мъничкото начало на всичко велико винаги заинтригува хората; приятно е да съзреш нищожните първи стъпки на един народ, за който Франция е представлявала само провинция, който разгръща своята империя до Елба, Ефрат и Нигер. Трябва да признаем, че нашата история, както и историята на другите народи между пети век от старата епоха, та до пети от настоящата, представлява само хаос от варварски премеждия и варварски имена.

ДАНКУР (Флоран Картон), адвокат, роден във Фонтенбло през 1661 г., предпочел да се отдаде на театъра вместо на правото. Комедиографът Данкур представлява във фарса това, което Реняр е спрямо Молиер във високите комедии. Доста негови пиеси все още продължават да допадат на хората; весели са; диалогът е простодушен. Огромен е броят на пиесите, създадени в този лек жанр; те са по-скоро предназначени за простолюдието, отколкото за деликатни люде, ала забавлението е една от човешките потребности; този род комедии, лесни за представяне, се харесват на мнозина в Париж и в провинцията, там, където липсва чувствителност към по-висши удоволствия. Умрял през 1726 г.

ДАНШЕ (Антоан), роден в Риом през 1671 г., постига успех редом с музиканта в няколко опери, които не са толкова лоши, колкото трагедиите му. Прологът на светското зрелище в присъствие на Хезион дори минава за твърде добра работа и може да се сравнява с работата на Амадис; помнят се чудесни стихове, подражание на Хораций:

Отче на дни и времена,

век паметен стори ти по земите наши!

Дано народът страж, за враговете страшен

да е навек щастлив и здрав като стена!

Законът и сега победата ни дава,

и огън твой трепти в обширната ни слава!

Властта вселенска да наложим в своя бяг,

ти всеки дъх долавяш живо,

о, слънце, нека няма враг

могъществото ни щастливо!

В този пролог звучат ариети, послужили впоследствие като канава за поета Русо, който по тях съчинил разюзданите куплети, причинили му немилост. Оригиналните куплети на Данше струват навярно повече от пародиите на Русо. Ето един куплет на Данше, който най-много се запомня:

Нека любовникът с късмет

да бъде после вечно верен!

Сред възелчетата безчет

той нежност нова да намери!

Въздишките, умората

едничка да са суета

на строгостта така красива

и тях да търси в любовта,

да вкусва и да се опива!

Умрял през 1748 г.

ДАСИЕ (Андре), роден в Кастр през 1651 г., калвинист, подобно на съпругата си, станал католик като нея; пазител на книгите в парижкия кралски кабинет — една длъжност, която вече не съществува. Той е по-скоро учен, отколкото елегантен автор, но си остава полезен чрез преводите си и чрез някои бележки. Умрял в Лувъра през 1722 г. Дължим на госпожа Дасие най-верния като стил превод на Омир, макар да й липсва сила, и най-полезните бележки, макар те да не задоволяват напълно добрия вкус. Личи особено как тя никога не е усещала какво трябва да е допадало на гърците в грубите времена и какво е било уважавано вече като древност в заменилите ги по-просветени времена — то не би се харесало, ако бе писано приживе на Платон и на Демостен. В крайна сметка обаче никоя жена не е оказвала повече услуги на литературата. Госпожа Дасие е едно от чудесата на века на Луи XIV.

ДЕКАРТ (Рьоне), роден в Турен през 1596 г., син на съветник от парламента в Бретан; най-великият математик на своето време, но като философ познава най-малко природата, ако бъде сравнен с последвалите го. Прекарва почти целия си живот извън Франция, за да философства свободно, по примера на Сомез, който бил взел подобно решение. Ставало е дума, че имал по-голям брат, съветник в парламента на Бретан, който го презирал дълбоко и твърдял, че е под достойнството на брата на един съветник да се унижи дотам, че да бъде математик. Търсил покой сред самота в Холандия, но не го намерил. Някой си Вьот и някой си Шокиус, и двамата преподаватели по схоластичните бъркотии, които още се учели, скалъпили против него смехотворното обвинение в атеизъм, което пренебрегваните драскачи винаги отправят спрямо философите. Декарт напразно изтощавал своя гений, за да събере доказателства за божественото начало, както и да изнамери нови; гнусните му врагове го сравнили в публичен текст с Ванини: не че Ванини е бил атеист, противното е доказано; бил обаче изгорен като такъв, надали можело да се направи по-чудовищно сравнение. Декарт с мъка постигнал съвсем слабо удовлетворение чрез присъдата на академията в Гронинген. Неговите „Размишления“ и „Разсъждение за метода“ са все още уважавани; цялата му физика е отживяла, тъй като не се основава върху геометрията или върху експериментите. Неговите „Изследвания върху диоптриката“ в които намираме основния закон на тази наука, предизвестен от Снелиус, както и приложенията на този закон, можели да бъдат създадени единствено от велик геометър; работите му върху законите при сблъсъка между телата, един предмет, с който той пръв се заел, винаги ще бъдат, независимо от допуснатите грешки, паметници на един изключителен гений; книжката, известна под заглавието „Геометрия на Декарт“ му осигурява предимство пред всички математици от негово време. Той дълго е имал толкова огромна репутация, че Лафонтен, без да е наясно с истината, ала като отглас от всеобщия хор, казва за него:

Декарт, тоз смъртен ум, достоен и за бог

езически, въздигнал тоз темел висок

между човек и дух, и мида и човека

сред хората е сам, с товар съвсем нелек е.

През настоящия век абат Жьоне се заема с нещастната задача да съчини на френски стихове за физиката на Декарт. Едва от 1730 г., след като геометрията и експерименталната физика претърпяват развитие във Франция, започват да се осъзнават всички грешки на тази химерична философия. За физиката Декарт ще бъде, каквото е Ронсар за поезията. Умрял в Стокхолм през 1650 г.

ДЕМАРЕ ДЬО СЕН СОРЛЕН (Жан), роден в Париж през 1595 г. Работил много върху трагедията „Мирам“ на кардинал Дьо Ришельо. Комедията му „Фантазьори“ се приела като шедьовър; само че Молиер още го е нямало. Бил главен контрольор на извънредните военни разходи и секретар за Леванта. В края на живота си бил познат повече заради своя фанатизъм, отколкото заради произведенията си. Умрял през 1676 г.

ДЕТУШ (Нерико), роден в Тур през 1680 г., като млад бил актьор. След като създал доста комедии, дълго бил натоварен с делата на Франция в Англия; изпълнил успешно задълженията си и пак прописал комедии. В тези пиеси не откриваме силата и веселостта на Реняр, а още по-малко обрисуване на човешките сърца, естественост, същинската шега, великолепната комичност, характерни за неподражаемия Молиер, но покрай тях и той придобива слава. Няколко негови пиеси имат успех, макар комичността им да е малко насилена. Поне е избягнал жанра на мудната комедия, на своеобразната буржоазна трагедия, която не е нито трагична, нито комична — едно чудовище, зародило се от безсилието на авторите и от преситеността на публиката подир славните дни на века на Луи XIV. Комедията му „Прославен“ е най-добрата му творба и вероятно ще си остане в театъра, макар да се смята, че „прославеният“ не е изпипан образ; останалите характери обаче са внушителни. Умрял през 1754 г.

ДОМА (Жан), известен правник. Книгата му „За гражданските закони“ получава силно одобрение. Умрял през 1696 г.

ДУЖА (Жан), роден в Тулуза през 1639 г., правник и литератор. Всяка година правел на жена си по едно дете и пишел по една книга. Така се говори и за Тирако. „Журнал де саван“ го нарича „велик човек“: да не прекаляваме. Умрял през 1688 г.

ДЮБО (абат). Неговата „История на лигата от Камбре“ е дълбока, политически издържана и интересна; от нея научаваме за тогавашните деяния и нрави, тя е образец в жанра. Всички творци имат полза да прочетат неговите „Разсъждения за поезията, живописта и музиката“. Това е най-стойностната книга, писана някога на тези теми, при която и да е нация в Европа. Трудът печели главно защото в него има малко заблуди и множество действителни твърдения, които са и нови, и дълбоки. Това не е учебно помагало, но авторът следва своята мисъл и кара читателя също да мисли. Иначе не е познавал музиката, никога не е успявал да пише стихове, не е създал и картини, ала много е чел, видял, слушал и разсъждавал. През време на войната за испанското наследство той публикува труд, озаглавен „Зле прецененият интерес на Англия в настоящата война“. Предвижда отделянето на английските колонии като необходимо следствие от съсипването на френското могъщество в Северна Америка, също и как ще възникне нужда Англия да наложи данъци на колониите и как те ще откажат да плащат тези данъци. Умрял през 1742 г.

ДЮБОА (Жерар), роден в Орлеан през 1629 г., от храма „Оратоар“. Написал е „История на парижката Църква“. Умрял през 1696 г.

ДЮГЕ (Жак Жозеф), роден във Форез през 1649 г., едно от най-добрите пера на янсенистката фракция. Неговата книга „Възпитанието на един крал“ не е създадена за владетеля на Сардиния, както се е твърдяло, и е била довършена от друго лице. Стилът на Дюге е оформен според стила на добрите писатели от „Пор Роаял“. И той като тях е можел да даде много на литературата; трите му тома, писани по двайсет и пет глави на пророк Исаия, доказват, че не е скъпял нито времето, нито перото си. Умрял през 1733 г.

ДЮГЕ ТРУЕН, роден в Сен Мало през 1673 г., от корабостроител става лейтенант наместник на морските войски, един от най-великите хора в своята област, оставя мемоари, написани във войнишки стил, годни да бъдат за пример сред неговите сънародници. Умрял през 1736 г.

ДЮПЕН (Луи), роден през 1657 г., доктор в Сорбоната. Неговата „Библиотека на автори от духовенството“ му създава значителна репутация и неколцина врагове. Умрял през 1719 г.

ДЮПЛЕИ (Сипион), от Кондом, макар и роден през 1569 г., може да се води във века на Луи XIV, тъй като е живял и при неговото управление. Той е първият историк, цитирал в бележки своите извори — едно абсолютно необходимо уточнение, ако човек не пише за своето време, освен в случаите, когато става дума за известни факти. Неговата „История на Франция“ вече не се чете, тъй като оттогава са написани други, по-добри. Умрял през 1661 г.

ДЮПЮИ (Пиер), син на Клод Дюпюи, съветник в парламента, много учен мъж, се ражда през 1583 г. Учеността на Пиер Дюпюи е от голяма полза за държавата. Той работил повече от всички върху инвентаризирането на правилниците и върху издирването на правата на краля над множество области. Доколкото е възможно, внася яснота в салическия закон[9], защитава и свободите на галиканската църква, доказвайки, че те са просто част от древните права на старите Църкви. От неговата „История на тамплиерите“ личи, че в ордена някои са имали вина, ала осъждането на целия орден и жестоките мъки за толкова рицари представляват една от най-чудовищните неправди, извършвани някога. Умрял през 1651 г.

ДЮФРЕНИ (Шарл), роден в Париж през 1648 г. Минавал за внук на Анри IV и приличал на него. Баща му бил гардеробиер на Луи XIII, а синът — на Луи XIV, който винаги се отнасял добре с него въпреки слабоумието му, като, независимо от това той си умрял беден. Бил духовно развит и твърде талантлив, ала не успял да свърши нищо, както трябва. Дължим му много комедии и всичките радват с хубави и остроумни сцени. Умрял през 1724 г.

ДЮФРЕНОА (Шарл), роден в Париж през 1611 г., художник и поет. Неговата поема „Живопис“ се оказва успешна сред онези, които могат да четат други латински стихове, освен онези от века на Август. Умрял през 1665 г.

ДЮШЕ ДЬО ВАНСИ (Жозеф Франсоа), камериер на Луи XIV, написал за двора няколко трагедии по мотиви от Светото Писание по примера на Расин, ала не със същия успех. Операта „Ифигения в Таврида“ е най-доброто му произведение. Проявил е голям вкус, и макар това да е само опера, дава представа за най-доброто въздействие на гръцките трагедии. Вкусът остава нетраен; твърде скоро след това се поставят вече само прости балети, съставени от отделни картини и създадени единствено заради танца; така и операта се изражда наред с всеобщия упадък.

ДЮШЕН (Андре), роден в Турен през 1584 г., историограф на краля, автор на много истории и родословни изследвания. Наричали го „бащата на историята на Франция“. Умрял през 1640 г.

ЕКЕ, лекар, извел през 1722 г. вразумителната система за тритурацията, внушителна идея, която не обяснява как се извършва храносмилането. Другите медици добавиха към нея стомашните сокове и вътрешната топлина; никой обаче не е успял да разкрие тайната на природата, която се крие във всички тези дейности.

ЕНО, известен със сонета „Пометниче“ както и с други текстове, би имал огромна репутация, ако първите три песни на неговия превод на Лукреций, за жалост изгубени, бяха публикувани и написани като всичко, което ни е останало от началото на това произведение. Умрял през 1682 г. Впрочем потомците не биха го сбъркали с човек, носещ същото име и имащ по-големи заслуги, на когото дължим най-кратката и най-добра „История на Франция“, както може би и единствения пример как тепърва да се пишат всички големи истории. Множеството факти и писания така ни затрупват, че скоро ще трябва да се ограничаваме до откъси и до речници. Трудно ще бъде обаче да бъде имитиран авторът на „Кратка хронология“ и да се придаде такава дълбочина на толкова неща, като те уж само са леко засегнати.

ЕНО, председател по разследванията в парламента, главен интендант на кралицата, от Френската академия, роден в Париж през 1686 г. Споменахме неговата полезна книга, разказваща сбито историята на Франция. Мъчителните проучвания, необходими за подобна студия, не са му попречили да се отдаде на музите; той спада към съвсем незначителния брой учени, добавили към полезния труд и удоволствията на обществото, а те не са толкова достъпни. За историята той е това, което е Фонтенел за философията. Направил я е достижима за всички; затова и на него, както на Фонтенел, сме въздали справедливост още приживе. Умря през 1770 г.

ЕРБЛО (Бартелеми д’), роден в Париж през 1625 г., първи сред французите научава добре езиците и историята на Изтока; отначало е слабо известен в родината си; приет от великия херцог на Тоскана Фердинанде II с уважение, което показало на Франция достойнството му; впоследствие бил призован и окуражен от Колбер, който подкрепял всички. Неговата „Източна библиотека“ е и любопитна, и дълбока. Умрял през 1695 г.

ЕРМАН (Годфроа), роден в Бове през 1616 г. Пише само полемични работи, които губят смисъл при приключване на спора. Умрял през 1690 г.

ЕРМАН (Жан); роден в Кан през 1650 г., автор на „История на съборите, на религиозните ордени и на ересите.“ Тази история на ересите не е по-добра от историята на господин Плюке. Умрял през 1725 г.

ЕСПРИ (Жак), роден в Безие през 1611 г., автор на книгата „За фалшивостта на човешките добродетели“, представляваща просто коментар на написаното от херцог Дьо Ларошфуко. Канцлерът Сегие харесал литературните му опити и му осигурил званието държавен съветник. Умрял през 1678 г.

ЕСТРАД (маршал Д’), неговите „Писма“ се ценят, също както и писмата на кардинал Д’Оса; особеност при французите е как прости съобщения представляват отлични творби. Умрял през 1686 г.

ЖАКЛО (Исаак), роден в Шампан през 1647 г.; калвинист, пастор в Хага, после в Берлин. Създава няколко труда за религията. Умрял през 1708 г.

ЖЕДУЕН, каноник на „Сент Шапел“ в Париж, автор на отличен превод на Квинтилиан и на Павзаний. Бил приет при йезуитите петнайсетгодишен и се откъснал от тях в зряла възраст. Добрите автори от античността толкова му харесвали, щото искал да бъде простено на религията им заради прелестта на творбите и на митологията им; съзирал в тяхното божествено предание възхитителна естествена философия и поразителни образи на всички прояви на божествеността. Вярвал, че духът на всички нации се е стеснил, че великата поезия и великото красноречие са изчезнали от света заедно с гръцката митология. Поемата на Милтън му се струвала варварска, изтъкана от мрачен и противен фанатизъм, сред който дяволът непрестанно вие против Месията. Написва по този повод четири твърде любопитни разсъждения; смята се, че скоро те ще бъдат отпечатани. Умрял през 1744 г. Забележка: В няколко речника е отпечатано, че Нинон го приела в обятията си на осемдесет години. При подобен случай би следвало да се каже по-скоро, че абат Жедуен я е приел в своите обятия; това обаче е смехотворна басня. Нинон поискала среща с абата на Шатоньоф за деня, когато щяла да става на шейсет години.

ЖИРАР (абат), от Академията. Книгата му „Синонимите“ е много полезна; тя ще съществува, докато го има езикът, и дори ще помага да го има. Умря твърде стар през 1748 г.

ЖОЛИ (Ги), съветник в Шатле, секретар на кардинал Дьо Рец, оставил мемоари, които спрямо мемоарите на кардинала са това, което е прислужникът спрямо господаря; има обаче и някои любопитни особености.

ЖУВАНСИ (Жозеф), йезуит, роден в Париж през 1643 г. Още един човек, заслужил безславно с писане на толкова добър латински, какъвто е възможен в наши дни. Неговата книга De ratione discendi et docendi е една от най-добрите в областта и най-непознатите от времето на Квинтилиан. През 1710 г. публикува в Рим част от историята на своя орден: написана е от йезуит, при това живеещ в Рим. Парижкият парламент, мислещ различно от Рим и от йезуитите, осъжда тази книга, в която е оправдан отец Гиняр, осъден на обесване от същия този парламент поради атентат срещу Анри IV, за който носел отговорност студентът Шател. Напълно вярно е, че Гиняр изобщо не е бил съучастник и е бил осъден набързо; вярно е обаче също, че бързина е била необходима в тези печални времена, когато част от Европа, заслепена от чудовищен фанатизъм, е възприемала като религиозен акт изтърбушването на един чудесен крал и човек. Умрял през 1719 г.

ЖЬОНЕ (Шарл Клод), роден през 1635 г., капелан на херцогиня Д’Орлеан, философ и поет. Неговата трагедия „Пенелопа“ още има успех в театъра, само тя от неговите пиеси се играе досега. Тя е сред творбите, написани в небрежен прозаичен стил, единствено ситуациите в нея звучат добре при представяне. Старателното му произведение „Философията на Декарт“, по-скоро римувана, отколкото създадена в стихове, говори повече за търпение, отколкото за гений; приликата му с Лукреций свършва със стремежа да се версифицира една философия, която е погрешна почти изцяло. Бива подпомогнат от Луи XIV. Умрял през 1719 г.

КАЙИ (кавалер Дьо), известен единствено под името Д’Асийи, бил свързан с министъра Колбер. Не се знае кога е роден и кога е умрял[10]. Оставил е един сборник с няколкостотин епиграми, сред които има множество лоши, а някои са очарователни. Пише естествено, но без никакво въображение, що се отнася до изказа.

КАЛМЕ, бенедиктинец, роден през 1672 г. Няма по-полезно четиво от компилативното му изследване върху Библията. Фактите са верни, цитатите са точни. Той не разсъждава, ала осветлява всичко и буди размисли. Умрял през 1757 г.

КАМПИСТРОН (Жан), роден в Тулуза през 1656 г., ученик и имитатор на Расин. Бил секретар на херцог Дьо Вандом и той съдействал за успеха му, а комедиантът Барон укрепил отчасти репутацията му. В неговите пиеси има трогателни моменти; те не са добре написани, но езикът все пак е доста чист; след него езикът на театралните пиеси е толкова занемарен, че стилът стана съвсем варварски. На смъртния си одър Боало се оплаква от това. Умрял през 1723 г.

КАНЖ (Шарл дю Френ ДЮ), роден в Амиен през 1610 г. Знае се колко полезни са двата негови словника за предаването на езика на Византия и на последващите векове. Човек направо се ужасява от огромните му познания и от труда му. Подобни хора заслужават вечна благодарност заедно с онези, които служат със своя гений на нашето удоволствие. Той бил сред хората, наградени от Луи XIV. Умрял през 1688 г.

КАСАНДР (Франсоа) се е поставил заедно с Дасие в услуга на Аристотел в много по-голяма степен от всички тъй наречени философи, взети заедно. Той превежда „Риторика“, а Дасие — „Поетика“ на знаменития грък. Не можем да не се възхищаваме на Аристотел и на века на Александър, като виждаме, че наставникът на този велик човек, толкова обругаван заради физиката, е познавал дълбоко всички принципи на красноречието и на поезията. При кой днешен физик бихме могли да научим как се съчинява реч или трагедия? Касандр живял и умрял в дълбока бедност. Това не било заради таланта му, а понеже бил непоносим, дързък и самотен по природа.

Онези, които роптаят против съдбата, често следва да бъдат недоволни от самите себе си. Умрял през 1695 г.

КАСИНИ (Жан Доминик), роден в графство Ница през 1625 г., призован от Колбер през 1666 г. Бил най-видният астроном на своето време, поне сред италианците и сред французите; и той, подобно на други, започнал от астрологията. След като е приел френско поданство, оженил се е във Франция, в нея се родили децата му и е умрял в Париж, следва да го причисляваме към французите. Обезсмъртил името си с меридиана на свети Петроний в Болоня: Той послужил, за да се наблюдават промените в скоростта на въртенето на Земята около Слънцето. Дължим му първите таблици на спътниците на Юпитер, познанията за движенията на Юпитер и на Марс, дължината на техните дни, откритието на четири от спътниците на Сатурн. Хюйгенс бил забелязал само един от тях; откритието на Касини било почетено с медал от Луи XIV. Той пръв наблюдавал и изтъкнал зодиакалната светлина. Изобретил метод за определяне на паралакса на небесните тела посредством наблюдение от едно и също място, като чрез него определил разстоянието между небесните тела и Земята по-точно, отколкото други преди него; все пак първи Морен измисля този метод. Синът и внукът на Касини са били в Академията на науките, в нея бе приет и правнукът му през 1772 г.; тази почит е по-реална и ще се окаже по-трайна от известността на рода Касини в Италия през минали векове, която превратностите в тази страна погубили. Умрял през 1712 г.

КАТРУ роден през 1659 г., йезуит. Заедно с отец Руйе съставя двайсеттомна „История на Рим“. Стремили са се към красноречие, ала са допуснали неточности. Умрял през 1737 г.

КЕНЕЛ (Паские), роден през 1634 г., от храма „Оратоар“. Бил е нещастен, тъй като става повод за голямо разделение сред своите съотечественици. Впрочем живял е бедно и в изгнание. Бил строго нравствен човек — каквито са всички, които се занимават само с диспути. Трийсетина променени и смекчени страници в книгата му биха спестили на родината му куп крамоли; нямало е обаче да стане толкова известен. Умрял през 1719 г.

КЕНСИ (маркиз Дьо), артилерийски оберлейтенант, автор на „Военна история на Луи XIV“. Той навлиза в множество подробности, полезни за онези, които желаят при четенето да проследят действията при една кампания. Тези подробности биха могли да послужат за пример, ако има други подобни случаи; само дето никога не става така — нито в деловите въпроси, нито във войните. Приликите винаги са такива само донякъде, разликите винаги са големи. Воденето на войни е също като игрите, изискващи ловкост, където човек се учи чрез практикуване; нерядко акциите се провеждат като хазартни игри.

КИНО (Филип), роден в Париж през 1635 г., одитор на сметното ведомство, известен с чудесната си лирическа поезия и с мекотата, която противопоставил на крайно несправедливите сатири на Боало. В своя жанр Кино стоял много по-високо от Люли. Той ще си остане четен; като се изключат речитативите, Люли вече не може да се пее. Въпреки това по времето на Кино се е смятало, че той дължи репутацията си на Люли. Времето пресява всичко. И той подобно на други велики хора получавал възнаграждения от Луи XIV, но твърде скромни — голямото благоволение било към Люли. Умрял през 1688 г. Бележка: В „Литературни анекдоти“ (ст. КИНО в тритомното издание) е казано как Боало казал на служителя, който настанявал посетителите в залата на версайската опера: „Господине, сложете ме някъде, където да не чувам думите. Ценя високо музиката на Люли, но дълбоко презирам стиховете на Кино.“

Надали Боало е изрекъл подобна грубост. Да бе казал само: „Сложете ме някъде, където да чувам само музиката.“ Това би било само забавно, ала пак би било доста несправедливо. Люли е многократно надминат във всичко при него, освен в речитатива; там никой не може да се сравни с Кино.

КЛОД (Жан), роден в Аженоа през 1619 г., преподобен в Шарантон и оракул на своята фракция — достоен подражател на Босюе, Арно и Никол. Съставил е петнайсет произведения, четени жадно във времената на диспутите. Почти всички полемични книги си отиват с времето си; басните на Лафонтен, Ариосто си остават за всички поколения; пет-шест хиляди тома с препирни са вече забравени. Умрял в Хага през 1687 г.

КОЛЕ (Филибер), роден в Шатийон ле Домб през 1643 г., правник и свободен човек. Архиепископът на Лион го отлъчил поради някаква свада в енорията и той писал против отлъчването; борил се срещу затварянето на монахините; в своя „Трактат за лихварството“ силно подкрепил утвърдената в Брес практика лихвите да се приспадат към капитала — една практика, съществуваща в по-голямата част на Европа и възприета от търговците в останалата част, независимо от законите, които не се спазват. Уверявал също така, че десятъкът, който се плаща на духовенството, не е по божествено право. Умрял през 1718 г.

КОЛОМИЕ (Пол). Не се знае кога е роден: повечето му произведения добиват известност; полезни са за онези, които обичат литературните изследвания. Умрял в Лондон през 1692 г.

КОМИР, йезуит. Успява сред онези, които вярват, че може да се пишат добри стихове на латински и мислят, че чужденци са в състояние да възкресят века на Август чрез един език, който дори не могат да произнасят. Умрял през 1702 г.

In silvam non ligna feras…

(Hor., I, sat. X, v. 24)[11]

КОНТИ (Арман, принц Дьо), брат на великия Конде, първоначално насочван към духовенството във време, когато предразсъдъците все още определяли кардиналския сан като по-високостоящ от ранга на един принц с френска кралска кръв. Имал нещастието да стане генералисимус на Фрондата срещу двора и дори против своя брат. Впоследствие станал набожен и янсенист. Разполагаме с произведението му „Дългът на важните люде“. Писал относно Божията милост в противоречие на йезуита Дешан, бивш негов префект. Писал също и против комедиите; по-добре да бе се изказал против гражданските войни. „Цина“ и „Полиевкт“ са били доста по-полезни и достойни за уважение, отколкото войната на коларските порти и на цукалата — твърде неправедни и смехотворни.

КОРДЬОМОА (Жеро дьо), роден в Париж. Той пръв внася ред в хаоса на двете първи династии на френските крале; дължим полезния труд на херцог Дьо Монтозие, натоварил Кордьомоа да създаде „История на Шарльоман“ за обучението на Негово Кралско Височество. Той открил при старите автори единствено абсурди и противоречия. Сложността на работата го окуражила и подредил двете първи династии. Умрял през 1684 г.

КОРНЕЙ (Пиер), роден в Руан през 1606 г. Макар вече да се играят едва шест-седем от трийсет и трите пиеси, които е написал, той завинаги си остава баща на театъра. Първи въздига гения на нацията и това ни призовава да се смилим над близо двайсетте негови пиеси, които, като се изключат отделни места, са най-ужасни като стил, с безинтересна интрига, с неподобаващи и блудкави любови, със скупчването на изкуствени разсъждения, противоречащи на трагичността. Великият човек обаче следва да бъде съден според шедьоврите, а не според греховете си. Твърди се, че неговият „Превод на «Имитация на Иисус Христос»“ е бил отпечатан трийсет и два пъти: трудно е да се повярва, трудно е и да се прочете дори веднъж. Получил възнаграждение от краля при последното влошаване на здравето си. Умрял през 1684 г.

В множество сборници с анекдоти е отпечатано, че всеки път, когато присъствал на представление, мястото му било обозначено, че ставали, когато се появял, и ръкопляскали. За жалост хората не въздават чак толкова правда. Факт е, че кралските комедианти отказали да играят последните му пиеси и той бил принуден да ги даде на друга трупа.

КОРНЕЙ (Тома), роден в Руан през 1625 г., можел да си спечели голяма слава, ако не бил брат му. От него са останали трийсет и четири театрални пиеси. Умрял беден през 1709 г.

КРЕБИЙОН (Жолио), роден в Дижон през 1674 г. Нямаме представа дали един прокурор на име Прийор го е направил поет, както се казва в четиритомния „Преносим исторически речник“. Вярваме, че геният е имал по-голяма роля от прокурора. Не вярваме, че анекдотът срещу неговия син, изнесен във въпросното издание, е верен. Едва ли можем да се позоваваме на подобни баснички. Кребийон следва да бъде нареден сред гениите, ознаменували века на Луи XIV, тъй като най-добрата му пиеса, трагедията „Радамист“, е играна през 1710 г. Ако намиращият се тогава на смъртния си одър Депрео смята тази трагедия за по-слаба от произведенията на Прадон, това се дължи на възрастта и състоянието му, при които човек става по-чувствителен към недостатъците, отколкото към прелестите. Умрял на осемдесет и осем години през 1762 г.

КУЗЕН (Луи), роден в Париж през 1627 г., председател на монетния двор. Никой не е разкривал тъй много изворите на историята. Неговите преводи на византийската колекция и на Евсевий Кесарийски откриват възможността пред всички да съдят за вярното и невярното, да научат как историята почти винаги е писана сред различни предразсъдъци и фракционерски дух. Дължим му множество преводи на гръцки историци, с които единствен той ни е запознал. Умрял през 1707 г.

КУТЮР (барон ДЕ) превежда в проза и коментира Лукреций към средата на царуването на Луи XIV. По отношение на основните принципи по различни въпроси той имал сходни виждания с този философ; смятал материята за вечна по примера на всички древни. Единствено християнската религия се е обявявала против това становище.

Л’ИЛ (Гийом дьо), роден в Париж през 1675 г., реформирал географията, която тепърва ще има нужда от усъвършенстване. Той променя дължината според позиционирането на нашето полукълбо. Преподава на Луи XV география и едва ли е имал по-добър ученик. Подир смъртта на своя учител монархът пише „Трактат за пътя на всички големи реки“ Гийом дьо Л’Ил първи получава титлата „първи географ на краля“. Умрял през 1726 г.

ЛАБЕ (Филип), роден в Бурж през 1607 г., йезуит. С голям принос към историята. От него са останали седемдесет и шест произведения. Умрял през 1667 г.

ЛАБРЮЙЕР (Жан), роден в Дурдан през 1645 г. Той със сигурност обрисува в своите „Характери“ известни и важни лица. Книгата му породи множество лоши имитации. Уважавано е онова, което казва в края й против атеистите; ала когато се занимава с богословие, се излага дори повече от богословите. Умрял през 1696 г.

ЛАБУРЬОР (Жан ЛЬО), роден в Монморанси през 1623 г., прислужващ на Луи XIV благородник, впоследствие негов капелан. Разказът му за пътуването до Полша, което предприел заедно с госпожа маршалката Дьо Гебриан — единствената жена, получила и изпълнявала някога длъжността пълноправен посланик, е доста любопитен. Историческите му коментари, с които е обогатил мемоарите на Кастелно[12], хвърлят ярка светлина върху историята на Франция. Лошата поема „Шарльоман“ не е от него, а от брат му. Умрял през 1675 г.

ЛАИР (Филип), роден в Париж през 1640 г., син на добър художник. Учен математик, с голям принос за прословутия френски меридиан. Умрял през 1718 г.

ЛАКАЛПРЬОНЕД (Готие дьо), роден в Каор към 1612 г., обикновен благородник в служба на краля. Той въвежда модата на дългите романи. Достойнството на тези романи се състояло в перипетиите, чиято интрига била твърде изкусна, като не била невъзможна, при все че изглеждала почти невероятна. Боярдо, Ариосто и Тасо, тъкмо напротив, товарели своите поетични романи с измислици, противоречащи напълно на природата; и все пак очарованието на тяхната поезия, прекрасните и неизброими подробности, възхитителните алегории, особено тези на Ариосто, осигуряват на тези поеми безсмъртие, докато творбите на Лакалпрьонед, както и другите големи романи, си отидоха. Провалът им се дължи главно на съвършенството на театъра. При добрите трагедии и в оперите виждаме много повече чувства, отколкото в тези грамадни томове: чувствата са изразени много по-добре и познанието на човешкото сърце е по-дълбоко. Затова Расин и Кино, които немалко са имитирали стила на тези романи, ги доведоха до забрава, обръщайки се към сърцата с по-истински, по-нежен и по-хармоничен език. Умрял през 1663 г.

ЛАКЕНТИНИ (Жан), роден край Поатие през 1626 г. Създал изкуството да се култивират дървета, както и да се пресаждат. Неговите предписания биват последвани в цяла Европа, а талантът му е разкошно възнаграден от Луи XIV. Умрял към 1700 г.

ЛАЛУБЕР (Симон дьо), роден в Тулуза през 1642 г., изпратен в Сиам през 1687 г. Разполагаме с негови мемоари от тази страна, които са по-добри от неговите сонети и оди. Умрял през 1729 г. Има йезуит от същия край, със същото име, който е учен математик, ала остава познат единствено със стремежа си да има слава едновременно с Паскал за решаването на задачите около циклоидата.

ЛАМАР (Никола дьо), роден в Париж през 1641 г., комисар в Шатле. Създава произведение в своята област, „История на полицията“ То има смисъл единствено за парижаните и е по-добро за справки, отколкото за четене. Като възнаграждение получава част от приходите на комедийни спектакли, но не се възползва от него; какво ли би било комедиантите да получат пенсии от сумите, предназначени за охраната.

ЛАМБЕР (Ан Терез дьо Маргьона дьо Курсел, маркиза Дьо), родена през 1647 г., дама с богата душевност, оставила някои писания с полезни морални послания и с приятен стил. Нейният „Трактат за приятелството“ разкрива, че е заслужавала да има приятели. Броят на дамите, украсили този велик век, е едно от големите доказателства за напредъка на човешкия дух:

Le donne son venute in eccellenza

Di ciascun’ arte ove hanno posto cure.[13]

(Ариосто, пес. XX, ст. II)

Умряла в Париж през 1743 г.

ЛАМИ (Бернар), роден в Льо Ман през 1645 г., от храма „Оратоар“, учен в много области. Съставил своите „Основи на математиката“ при пешеходно пътуване от Гренобъл до Париж. Умрял през 1715 г.

ЛАМОНОА (Бернар дьо), роден в Дижон през 1641 г., отличен литератор. Той пръв получил наградата за поезия на Френската академия; при това неговото стихотворение „Премахването на дуелите“, за което бил избран, до известна степен е едно от най-добрите поетични произведения, появявали се във Франция. Умрял през 1728 г. Непонятно защо Ладвока, доктор от Сорбоната, твърди в своя речник, че „Коледи“ на Ламоноа, писана на бургундско наречие, е най-добрата му творба. Може би в Сорбоната, като не знаят бургундското наречие са издали присъда над тази книга; без да са я разбрали?

ЛАМОТ УДАР (Антоан дьо), роден в Париж през 1672 г., станал известен със своята трагедия „Инес де Кастро“ една от най-интересните; останала свежа за театъра, с прелестни опери и най-вече с няколко оди, които веднага му осигурили голяма репутация: в тях има и мисъл, и стихове; той е философ и поет. Прозата му е все тъй уважавана. Написал речите на маркиз Дьо Мимьор и на кардинал Дюбоа, когато те били приети във Френската академия; манифеста за войната от 1718 г. и речта, произнесена от кардинал Дьо Тансен на малкия събор в Амбрен. Този факт е паметен: един архиепископ осъжда епископ, а проповедта на архиепископа е дело на автор на опери и на комедии. Той имал много приятели, сиреч допадал на много хора. Бях свидетел как умря през 1731 г. без никого до смъртния си одър. Абат Трюбле твърди, че имало хора; явно е бил там по друго време, за разлика от мен.

Единствено привързаността към истината ни принуждава тук да се разпрострем повече, отколкото в другите статии.

Този кротък и благонравен човек, от когото никой никога не се е оплаквал, след смъртта му бе обвинен почти юридически в едно огромно престъпление — че бил съставил ужасните куплети, погубили Русо през 1710 г., като години наред бил начело на действията, довели до осъждането на един невинен. Обвинението тежи — още повече че е отправено от човек, добре запознат с тази история, и е написано едва ли не като посмъртно завещание. Кралският прокурор към финансовия отдел при краля Н. Буенден оставя след смъртта си през 1752 г. подробен доклад, в който обвинява подир четирийсет години Ламот Удар от Френската академия, Жозеф Сорен от Академията на науките и търговеца на скъпоценности Малафер, че са оплели тези козни, твърдейки също, че Шатле и парламентът са издали последователно крайно несправедливи присъди.

1. Щом Н. Буенден наистина е бил убеден в невинността на Русо, защо я оповестява тъй късно? Защо не я изтъква веднага след смъртта на враговете му? Защо не е предал този доклад, писан преди повече от двайсет години?

2. Кой не би прозрял, че докладът на Буенден е долнопробен пасквил, че този човек е изпитвал омраза към всички, за които говори в издайничеството си пред потомците?

3. Той започва с факти, за които се знае, че изобщо не са верни. Твърди, че граф Дьо Носе и Н. Мьолон, секретар на регента, били съдружници на Малафер, дребен търговец на бижута. Всички, които ги познават, са наясно доколко това е безпочвена клевета; после той бърка Н. Лафе, секретар на кабинета на краля, с неговия брат, гвардейски капитан. А и изобщо как би могъл някакъв бижутер да е замесен в цялата история с куплетите?

4. Буенден заявява, че бижутерът и геометърът Сорен се били обединили с Ламот, за да попречат Русо да получи пенсията на Боало, който бил още жив през 1710 г. Възможно ли е трима души с тъй различни професии да се обединят и да се отдадат заедно на една тъй преднамерена, отвратителна, трудна дейност, за да лишат един неизвестен тогава гражданин от една несвободна още пенсия, която Русо не би получил и за която никой от тримата съзаклятници не би могъл да претендира?

5. След като приема, че Русо е написал първите пет куплета, последвани от онези, заради които той изпада в немилост, Н. Буенден хвърля върху Ламот Ухар подозрението за съставянето на дузина други подобни; единствено доказателство за това обвинение е, че дванайсетте куплета против дванайсетимата, които трябвало да се съберат у господин Н. дьо Вилие, били занесени от Ламот У\ар лично в дома на въпросния Дьо Вилие един час след като Русо бил осведомен за присъствието им в дома. Той твърди, че само за час Русо не би могъл да съчини и напише оскърбителните стихове: щом Ламот ги бил отнесъл, значи Ламот бил авторът. Напротив, аз смятам, че след като е проявил добронамереността да ги занесе, не би трябвало да бъде подозиран за безочието да ги е сътворил. Те са били хвърлени пред вратата му, както и пред вратите на още няколко лица. Той е отворил пакета; открил е вътре отвратителни обиди към всички свои приятели и към самия себе си; отишъл да съобщи: надали може да има по-невинно поведение.

6. Онези, които се интересуват от историята на тази гнусна загадка, трябва да знаят, че събиранията у Н. дьо Вилие се състояли от месец и че повечето събиращи се там са били вече обругани от Русо в петте куплета, които той неблагоразумно бил рецитирал пред няколко души. Тъкмо първият от новите дванайсет куплета обозначавал, че засегнатите се срещали ту в едно кафене, ту при Дьо Вилие:

Тъпаци при Дьо Вилие,

на глупостта царе сте вие

в едно квартално кафене,

яда към вас не ще прикрия.

Ще ви преследвам всъде аз,

ще ви очерням с мощен глас

и песнички за вас ще вадя,

ще ви се смея до захлас,

ще черпя от това наслада.

7. Не е вярно, че първите пет куплета, със сигурност от Русо, са засягали бегло смешните страни на пет-шест лица, както се твърди в доклада; в тях има същите отвратителни неща, както и в другите.

Палачът с якото въже

Перен и другите мъже

да стегне за гърлата мигом;

Пекур, държащият ръжен,

старателно да ги повдига.

Това е стилът на първите пет куплета, признати от Русо. Със сигурност тук не става дума за обикновена закачка. В същия тон са издържани и следващите куплети.

8. Колкото до последните куплети по същата мелодия, заради които през 1710 г. бива заведено дело против Сорен от Академията на науките, докладът не казва нищо, което да не се знае отдавна от материалите по процеса. Той само твърди, че клетникът, осъден на изгнание за това, че е бил подкупен от Русо, би трябвало да бъде осъден на каторга, ако наистина е свидетелствал лъжливо. Тук нашият Буенден греши; първо, би било смехотворно несправедливо подкупеният да бъде осъден на каторга, след като подкупващият бива осъден на изгнание; второ — нещастникът не е обвинил Сорен. Подкупът не го е развратил напълно. Показанията му били противоречиви; естеството на прегрешението и слабоумието му не предвестили тежка присъда.

9. В своя доклад Н. Буенден недвусмислено заявява, че родът Дьо Ноай и йезуитите се стремели да погубят Русо посредством тази афера, че Сорен е бил защитен от най-високо място въз основа на доверие и благоволение. Аз пък зная със сигурност, и много още живи лица знаят като мен, че нито родът Дьо Ноай, нито йезуитите са се намесвали. Първоначално с благоволение се ползва изцяло Русо; макар общественото мнение да е против него, той спечелва на своя страна двама държавни секретари, господин Дьо Поншартрен и господин Дьо Воазен, които не са се стряскали от въпросното обществено мнение. Въз основа на техните заповеди под формата на преписки криминалният инспектор Льоконт заема становище, затваря Сорен, разпитва го, прави му очна ставка, снема нови показания — всичко това при бърза процедура, за по-малко от двайсет и четири часа. Канцлерът прави забележка на криминалния инспектор за грубата и необичайна процедура. Колкото до йезуитите, те изобщо не са се обявявали против Русо — незабавно след противоречивото решение на Шатле, според което той бива единодушно осъден, Русо се оттегля в послушническата обител на йезуитите, ръководена от отец Санадон, докато отправя прошение за преразглеждане към парламента. Оттеглянето му при йезуитите доказва две неща: първо, те не са били негови врагове; второ — стремил се е да покаже религиозност на практика заради допълнителните обвинения в разгул и неверие. Той вече е написал най-добрите си псалми, както и непристойните си епиграми, които наричал Gloria Patri сред псалмите; Данше вече му бил посветил стиховете:

Маскирай се с труда,

превеждай без спор

Петроний в града

и Давид за двора и т.н.

Не би било учудващо, след като е приел религиозната мантия подобно на мнозина други, след като е носил наметката на циника, да е задържал първата на раменете си, понеже му е станала абсолютно необходима. Не се опитваме да вменяваме нищо чрез този намек; единствено Бог познава човешките сърца.

10. Важно е да се отбележи, че Ламот Ухар, Сорен и Малафер, надживели процеса, в продължение на повече от трийсет години не са били заподозирани в никакви погрешни стъпки, не са създали дори най-леки сатири. Ламот Ухар изобщо не отговаря на чудовищните обиди, известни като „Шамарчета“, а и под други заглавия, с които един-двама души, неприятни за всички, го тормозят тъй дълго. Той никога не безчести таланта си със сатири; все пак през 1709 г., постоянно оскърбяван от Русо, съчинява хубавата ода:

Човек баща си не избира;

народна злост и да извира,

не дразни истински мъдрец.

Простакът нека друго мисли,

Русо е с произход нечист и

пак в добродетел тъне днес и т.н.

Искам да кажа, че и тази работа е по-скоро урок по морал и философия, отколкото сатира. Той призовава Русо, който се отричал от баща си, да не се черви поради близките си. Призовава го да овладее завистта и склонноста към сатири. Това няма нищо общо с беса, вдъхновил куплетите, за които го обвиняват. Ала Русо, въпреки присъдата, от която би следвало да помъдрее, все едно дали е невинен или виновен, не могъл да овладее склонностите си. Често оскърбявал с епиграми същите хора, които нападал в куплетите: Лафе, Данше, Ламот Удар и др. Той съчинил стихове срещу бившите и новите си покровители. Някои от тях се срещат в писма и не са достойни да бъдат обнародвани, ала биват отпечатани; повечето стихчета са в стила на куплетите, за които го осъжда парламентът; нека вземем като пример тези, създадени срещу видния музикант Рамо:

Писач на грапави акорди,

омайващи глупаците,

с тез опери, накичен гордо,

идете при диваците и т.н.

И други подобни куплети със същия вкус могат да се намерят в сборничето „Чантата на Русо“ — против абат Д’Оливе, който искал да го върне във Франция. Най-сетне, когато към края на живота си той дойде да се скрие за малко в Париж, преструвайки се на набожен, пак не можа да се сдържи и да не напише разни груби епиграми. Вярно, възрастта бе поразвалила стила му, ала не промени характера му — само дето се получи една странна, ала обичайна за хората смесица между безобразие и набожност, освен ако, съответно на не по-малко обичайна лошотия, набожността е била лицемерна.

11. Ако Сорен, Ламот и Малафер са били в сговор за престъплението, за което ги обвиняват, при положение че тримата не са се разбирали много впоследствие, трудно е да предположим, че нещо не би излязло наяве. Това разсъждение не е доказателство; в съчетание с останалите обаче придобива тежест.

12. Ако едно ростовато и грубовато момче като Гийом Арну, осъдено в качеството му на подкупен от Русо свидетел, не бе действително виновно, то щеше да го каже, да го крещи цял живот на всички. Аз го познавах. Майка му помагаше в кухнята в дома на баща ми, както е казано в показанията на Совен; и майка му, и той много пъти са заявявали пред близките ми в мое присъствие, че е бил осъден справедливо.

Та защо подир четирийсет и две години Н. Буенден на смъртния си одър е решил да отправи недвусмислено обвинение срещу трима покойници? Просто докладът е съставен преди над двайсет години; Буенден е ненавиждал и тримата; не е можел да прости на Ламот, че не му е издействал място във Френската академия, а му е признал, че неговите неприятели, обвиняващи го в атеизъм, ще гласуват против него. Скарал се е със Сорен, който е бил като него, надменен и непреклонен. Развалил си е отношенията с Малафер, един груб, невъзпитан човек. Бил е вече враг на Льориже дьо Лафе, съчинил по негов адрес следната епиграма:

Познаваме ви ние най-добре;

да съдите умеете вий доста;

ако творбата ви се стори проста,

кой с по-зъл език ще я подбере?

Не си личи във вас да се явява

подкрепа за това, що подобава,

а има хора, съдят тъй по свяст.

Нима да смятаме за познавачи

ние сега такива като вас?

Напротив: никак няма да ги тачим,

не ще ги слушаме, щом дигнат глас.

Действително нравът на Буенден бил такъв и тъкмо той е обрисуван в „Храм на вкуса“ под името Барду. В своя доклад той е изцяло подвластен на омразата си. Бил е неспособен да каже нещо, в което не е вярвал, неспособен да промени мнението си, вдъхнато му от настройката, неговото благонравие е било безукорно: живял е винаги като твърд философ, проявявал е публична щедрост; настройката му обаче била сурова, странял от обществото и развивал неприязни, от които никога не се отказвал. Тази печална история, довела до толкова последствия, за която надали някой е по-добре осведомен от мен, започва от невинното удоволствие, с което достойни хора се събирали в едно кафене. Там не се уважавало първото условие в обществото, да бъдем любезни помежду си. Взаимните критики били сурови, обикновена липса на възпитание водела до трайна омраза и до престъпления. Нека читателят да прецени дали във въпросната афера е имало трима престъпници или само един. Казвало се е, че е напълно възможно Сорен да е бил автор на последните куплети, приписвани на Русо. Възможно е, след като Русо е бил признат за виновен за първите пет, които са също тъй отвратителни, Сорен да е съставил последните, за да го погуби, при все че между двамата не е имало никакво съперничество, при все че тогава Сорен е бил зает с алгебрични изчисления, при все че самият той е жестоко засегнат в тия последни куплети, при все че всички оскърбени единодушно ги вменяват на Русо; тъй да бъде, макар явен съд да е обявил Сорен за невинен. Ала, макар това да е физически възможно, изобщо не е правдоподобно. Русо го обвинява цял живот: той хвърля върху него вината в своето завещание; ала професор Ролен, на когото Русо показва завещанието, идвайки тайно в Париж, го заставя да зачеркне обвинението. Русо се задоволява да изтъкне невинността си на смъртния си одър; никога обаче, нито през време на процеса, нито пред останалата част от живота си, нито в последните си мигове, не се осмелява да обвини Ламот. Само продължава да пише стихове против него. (Вж. статията Жозеф СОРЕН.)

ЛАНСЬОЛО (Клод), роден в Париж през 1616 г. Взел е участие в много полезни трудове на самотниците от „Пор Роаял“, предназначени за възпитанието на младежта. Умрял през 1695 г.

ЛАНФАН (Жак), роден в Бос през 1661 г., калвинистки пастор в Берлин. Допринесъл повече от всеки друг за разпространението на изяществото и силата на френския език из различни краища на Германия. Неговата „История на Констанцкия събор“ добре оформена и написана, ще си остане за вечни времена свидетелство за доброто и злото, което могат да причинят тези велики събрания, както и че от недрата на страстите, интересите, та дори и на жестокостта, все пак могат да изкласят добри закони. Умрял през 1728 г.

ЛАПОРТ, първи камериер на кралицата майка, известно време — и на Луи XIV; вкаран в затвора от кардинал Дьо Ришельо, заплашен със смърт, за да бъде принуден да издаде тайните на своята господарка, които не издал. Сред безбройните мемоари, които разкриват историята на онези години, мемоарите на Лапорт не са за пренебрегване; те са дело на почтен човек, който ненавижда интригите и подлизурството и е строг до педантизъм. Признава как предупреждавал кралицата, че фамилиарниченето между нея и кардинал Мазарини вреди на уважението към нея от страна на важните хора и на простолюдието. В неговите мемоари има анекдот за детството на Луи XIV, който звучи гнусно за паметта на кардинал Мазарини, ако е бил виновен за срамното престъпление, за което сякаш го вини Лапорт. Явно Лапорт е бил твърд спрямо приличието и не е познавал телата; не му е било известно, че някои съзряват по-рано. Редното е било да си мълчи; като се е разприказвал, се погубва, отнасяйки към порока едно напълно естествено явление.

ЛАРЕ (Исаак дьо), роден в Нормандия през 1638 г. Неговата „История на Англия“ била на почит преди историята на Рапен дьо Тоара; неговата „История на Луи XIV“ така и не се харесала. Умрял в Берлин през 1719 г.

ЛАРОШФУКО (Франсоа, херцог Дьо), роден през 1613 г. Неговите „Мемоари“ се четат, а „Размисли“ се знае наизуст. Умрял през 1680 г.

ЛАРЮ (Шарл дьо), роден през 1643 г., йезуит, поет на латински на френски, проповедник, един от хората, работили над сборниците, наречени „дофини“ за възпитанието на Негово Кралско Височество. Паднал му се Вергилий. Писал няколко трагедии и комедии; неговата трагедия „Сула“ била предложена на комедиантите, а те я отхвърлили. Създал и друга — „Лизимах“. Смята се, че много е работил над „Андриана“. Бил близък с комедианта Барон, от когото се научил да рецитира. Имало две много популярни негови проповеди: едната била „Умиращият грешник“ а другата — „Умрелият грешник“; окачали ги пред него, когато трябвало да ги изрича. Умрял през 1725 г.

ЛАСАБЛИЕР (Антоан дьо Рамбуйе дьо). Неговите мадригали са писани с изтънченост, която не накърнява естествеността. Умрял през 1680 г.

ЛАСЮЗ (графиня Анриет дьо Колини дьо), известна в свое време с духовитостта си и със своите елегии. Станала католичка, тъй като мъжът й бил хугенот, но се разделила с него, та, както казвала кралица Кристина, да не види повече съпруга си нито на тоя, нито на оня свят. Умряла през 1763 г.

ЛАФАЙЕТ (Мари Мадлен дьо Лаверн, графиня Дьо). Нейните „Принцеса Дьо Клев“ и „Заида“ били първите романи, в които изящно били описани нравите на почтени хора и естествени приключения. Преди нея всички пишели измъчени, слабо правдоподобни неща. Умряла през 1693 г.

ЛАФАР (маркиз Дьо), известен със своите „Мемоари“ и с някои приятни стихове. Поетичният му талант се развил чак на близо шейсетгодишна възраст. Написал първите си стихове за госпожа Дьо Кайлю, едно от чаровните присъствия през този век и поради красотата, и поради ума си, и може би те са най-нежните редове, оставени от него:

Бях се оставил в плена на тъгата

на безнадежден и бездеен ден

и жалех за живота, озарен

от нежноста на младостта богата.

Нима навек съм ги загубил тук?

Любов, няма ли жребий друг,

та както в ранното ми детство

ти с повей на духовен юг

да пръснеш мрачното наследство?

Тогаз детето аз съзрях,

света що води в радост, в грях,

да се усмихва с благост чудна,

да казва сладко: „Не скърби, аз всичко чух,

душата ти ще се пробуди

от взора на Кайлю като от дух.“

Роден през 1644 г., умрял през 1713 г.

ЛАФОНТЕН (Жан), роден в Шато Тиери през 1621 г., съвсем простичък човек, ала възхитителен в своя жанр, макар да е пренебрегван и неравен. Той единствен измежду великите хора в свое време не е задължен за благодеяния от страна на Луи XIV. Имал е право на това заради заслугите и бедността си. В повечето си басни стои много над онези, които са писали преди и след него, все едно на какъв език. Имитирал е сюжети на Ариосто и там не проявява изящество и чистота; в никакъв случай не е велик художник; това не е забелязано от Боало в разсъжденията му относно „Джокондата“ тъй като Депрео почти не знаел италиански. В разказите, заимствани от Бокачо, Лафонтен се извисява над него, тъй като притежава повече духовитост, изящество и тънкост. Бокачо се задоволява единствено с простодушието, яснотата и чистотата на езика. Той е спомогнал за своя език, а Лафонтен замърсява своя доста често. Умрял през 1695 г. Редно е младите хора, и особено онези, които ги насочват в четивата, да внимават да не объркват естествеността му с фамилиарното, низкото, небрежното, пошлото: той често има такива недостатъци. В пролога си се обръща към дофина така:

Ако от твоя вкус аз не получа дар,

за мен ще е честта, че имаш екземпляр.

Долавя се, че не би било особена чест екземплярът да не допадне. И мисълта, и изразът са лоши.

Вий пяхте, радвам се:

танцувайте сега.

Как една мравка би могла да каже тази народна поговорка

на един щурец?

Да знаех и иврит, науки и история!

Трудно било, говори се.

Ще признаем, че Федър пише с чистота, далечна от това принизяване.

Врабчетата, не са те плячка за лъва,

а дивите свине, елени — знай това.

Веднъж жерав един вървял по своя път,

наточил дълги клюн, крачета, та и врат.

Лисицата пък имала „хитрини в торбата“ а котаракът нямал „в своите дисаги“.

Нека отделим тези недоглеждания, тези детинщини, които са многобройни, от възхитителните черти на този очарователен автор, които са още по-голямо множество.

Колко голяма е силата на естествените стихове: само с това очарование Лафонтен при огромна небрежност има световна и заслужена слава, без да е измислил нищо! А колко голямо е достойнството на азиатските автори, измислили тези басни, познати по всички обитавани земи!

ЛАФОС (Антоан дьо), роден през 1658 г. „Манлий“ е най-добрата му театрална пиеса. Умрял през 1708 г.

ЛАШАМБР (Марен Кюро дьо), роден в Льо Ман през 1594 г. Един от първите членове на Френската академия, а после и на Академията на науките. Умрял през 1669 г. И той, и синът му, свещеник в „Сен Бартелеми“ и академик, имали добра слава.

ЛАШАПЕЛ (Жан дьо), главен бирник, автор на няколко трагедии, имали успех в своето време. Бил сред онези, които се опитвали да подражават на Расин; без да иска, Расин създава школа като великите художници. Той се оказал Рафаел без свой Джулио Романо: все пак поне първите му ученици пишели на чист език; в последвалия упадък на нашето съвремие се срещат цели трагедии, в които не могат да се открият и дванайсет стиха без груби грешки. Ето докъде сме стигнали, до какви безобразия, след като е имало такива велики образци.

ЛАШАТР (Едм, маркиз Дьо) е оставил мемоари. Умрял през 1645 г.

ЛЕМЬОРИ (Никола), роден в Руан през 1645 г., бил първият разумен химик и първи публикувал „Универсална фармакопея“ Умрял през 1715 г.

ЛЕН или ЛЕНЕ (Александър), роден в Ено през 1650 г.; особен поет, от когото открихме малобройни вдъхновени стихове. Човек, постарал се да издигне скъпоструващ бронзов Парнас, обсипан с релефни фигури на всички поети и музиканти, които е познавал, поставя този Лене сред най-знаменитите люде. Единствените му очарователни стихове са писани за госпожа Мартел:

Един ден Аполон в забава с божества,

за Нептун водени от важната Атина,

съзрял бил сто жени с неземна красота —

от всяка по черта той взимал

и във Венера вложил всички без предел.

Да бе видял тогаз прекрасната Мартел,

би била хубостта единна!

Не се знае, че тези стихове са леко удължен превод на чудесните думи на Ариосто:

Non avea da torre altra, che costei;

Che tutte le belleze erano in lei.[14]

(Песен XI, CT. LXXI)

Умрял през 1710 г.

ЛЕНЕ (Пиер), държавен съветник, роден в Дижон, свързан с великия Конде, оставил мемоари за гражданската война. Всички мемоари от онова време се изясняват и оправдават взаимно. Те хвърлят ясна светлина върху историческата истина. Спомените на Лене съдържат една забележителна подробност. Важна дама от Франш Комте била бременна в осми месец в Париж през 1664 г. Внезапно пристигнал мъжът й, отсъстващ от една година; изплашила се да не я убие; обърнала се към Лене, без да го познава. Той се свързал с посланика в Испания; двамата измислили да издействат писмо под печат, с което да вкарат съпруга в Бастилията, докато жената се оправи след раждането. Обърнали се към кралицата. Кралят се разсмял, съставил и подписал писмото лично; така спасил живота на жената и на детето; после поискал прошка от съпруга и му направил подарък.

ЛИОН (Жан ДЕ), роден в Понтоаз през 1615 г., доктор в Сорбоната. Особен човек, автор на множество полемични произведения. Опитал се да докаже, че празненствата по повод Богоявление са светотатствени и скоро ще дойде краят на света. Умрял през 1700 г.

ЛОН (Жак ДЬО), роден в Париж през 1655 г., от храма „Оратоар“. Неговата „Историческа библиотека на Франция“ е много издържана и много полезна, при все че има няколко грешки. Умрял през 1721 г.

ЛОНГВАЛ (Жак), роден през 1681 г., йезуит. Създал осем тома от „История на Галиканската църква“ като продължението било дело на абат Фонтьоне. Умрял през 1735 г.

ЛОНГРЮ (Луи дю Фур дьо), роден в Шарльовил през 1652 г., абат на Жар; освен древните езици знаел и всички европейски. За да се научи посредствено един език, са необходими няколкогодишни усилия; за да се говори чисто и красноречиво родният език, са необходими усилия през целия живот. Той познавал световната история; твърди се, че съставил по памет историческо и географско описание на някогашна и днешна Франция. Умрял към 1733 г.

ЛОНЕ (Франсоа дьо), роден в Анже през 1612 г., правник и литератор. Пръв преподавал френско право в Париж. Умрял през 1693 г.

ЛОНЖЬОПИЕР (Илер Бернар дьо Рьоклен, барон Дьо), роден в Бургундия през 1659 г. Владеел прекрасно гръцки, една рядка заслуга по негово време: от него имаме преводи в стихове на Анакреон, Сафо, Бион и Моск. Неговата трагедия „Медея“, макар и неравна и изпълнена с декламаторство, е по-добра от едноименната творба на Пиер Корней — ала „Медея“ на Корней е от неговия слаб период. Лонжьопиер създал доста други трагедии, следвайки гръцки поетични образци, на които подражавал, без да намесва любовта в строгите и ужасяващи сюжети; подражавал им обаче и по отношение изобилието на посредствени слова, и по проточеното действие, и по слабостта на интригата, а не им бил равностоен в красотата на изказа, която е основно предимство на поетите. Дал на театъра само „Медея“ и „Електра“[15]. Умрял през 1721 г.

ЛОНОА (Жан дьо), роден в Нормандия през 1603 г., доктор по богословие, трудолюбив учен и безстрашен критик. Разкрил множество несъобразности, особено по отношение на съществуването на много светци. Известно е, че един свещеник от „Сент Йосташ“ казал: „Винаги му се кланям доземи, та да не ми отнеме моя свети Йосташ.“ Умрял през 1678 г.

ЛОРИЕР (Йозеб), роден в Париж през 1659 г., адвокат. Никой не се е задълбочавал толкова в областта на правото и на произхода на законите; той очертал плана на „Сборник на съдебните решения“, огромен труд, отбелязал властта на Луи XIV. Това е паметник на непостоянството у хората. Сборникът с присъди представлява история на променените мнения. Умрял през 1728 г.

ЛЬОБОСЮ (Рьоне), роден в Париж през 1631 г., редовен каноник на „Сент Жьонвиев“. Опитал се да съчетае Аристотел с Декарт; не знаел, че и двамата трябва да бъдат изоставени. Неговият „Трактат върху епическата поезия“ се ползва с добра слава, но от прочитането му няма да произлязат поети. Умрял през 1680 г.

ЛЬОБРЕН (Пиер), роден в Екс през 1661 г., от храма „Оратоар“. Критичната му книга за „Суеверното поведение“ е била търсена; той обаче е лекар, говорещ за твърде малко заболявания, и при това сам е болен. Умрял през 1729 г.

ЛЬОБЬОФ (абат), роден през 1687 г., един от най-просветените люде, що се отнася до подробностите на историята на Франция. Той би могъл да бъде служител на Колбер, ала идва на тоя свят прекалено късно. Умря през 1760 г.

ЛЬОВАСОР (Мишел), от „Оратоар“, забягва в Англия. Неговата „История на Луи XIV“ разхвърляна, тежка и язвителна, е търсена заради доста многото факти в нея; той обаче е отвратителен декламатор, със своята „История на Луи XIV“ непрестанно се опитва да отрече Луи XIV, напада и мъртъвците, и живите; греши за много малко факти, ала се смята, че всичките му преценки са погрешни. Умрял през 1718 г.

ЛЬОВЕЙЕ (Франсоа), роден в Париж през 1588 г. Възпитател на Негово Височество брата на Луи XTV, преподавал една година на краля; историограф на Франция, държавен съветник, виден и известен последовател на Пирон. Пиронизмът му не станал пречка да му се повери едно тъй важно обучение. Произведенията му са и научни, и разумни, но доста разхвърляни. Пръв се сражавал успешно с неподобаващото за нас мнение, че нашият морал струва повече от античния. Трактатът му „Добродетелта на езичниците“ е уважаван от мъдреците. Девизът му бил:

De las cosas mas seguras

La mas segura es dudar.[16]

Девизът на Монтен пък е: Какво зная? Льовейе умрял през 1672 г.

ЛЬОГРАН (Жоашен), роден в Нормандия през 1653 г., ученик на отец Льокоент. Един от най-дълбоките хора в историята. Умрял през 1733 г.

ЛЬОЖАНДР (Луи), роден в Руан през 1659 г., е написал една „История на Франция“ За да стане тя както трябва, биха били необходими перото и свободното време на председателя Дьо Ту; и пак би било трудно първите векове да бъдат интересни. Умрял през 1733 г.

ЛЬОКИЕН (Мишел), роден през 1661 г., доминиканец, извънредно учен. Работил много по устройството на източните Църкви и на англиканската. Най-вече писал против Льокурейе относно правата на англиканските епископи: англичаните обаче не обръщат внимание на подобни диспути, както турците не разсъждават относно гръцката църква. Умрял през 1733 г.

ЛЬОКЛЕР (Жан), роден в Женева през 1657 г., но има корени в Бове. Не бил единственият учен от своето семейство, ала бил най-ученият. Неговата „Всеобща библиотека“, в която подражавал на „Литературна република“ на Бейл, е най-добрата му работа. Особено значима е заслугата му да се доближи до Бейл, с когото често се бил препирал. Писал е много повече от този велик човек, ала не е усвоил умението да се харесва и да поучава, което стои над науките. Умрял в Амстердам през 1736 г.

ЛЬОКОЕНТ (Шарл), роден в Троа през 1611 г., от храма „Оратоар“. Неговите „Духовни анали“ отпечатани в Лувъра по заповед на краля, са един полезен паметник. Умрял през 1681 г.

ЛЬОМОАН (Пиер), йезуит, роден през 1602 г. Станал смешен с „Приложна богопреданост“ ала успял да си създаде име със своята „Луизиада“. Имал невероятно въображение. Защо не е успял? Просто не е имал нито вкус, нито познания за гения на своя език, нито строги приятели. Умрял през 1671 г.

ЛЬОНЕН ДЬО ТИЛМОН (Себастиен), син на Жан Льонен, завеждащ прошенията, роден в Париж през 1637 г., възпитаник на Никол, един от най-учените писатели от „Пор Роаял“. Неговата „История на императорите“ и шестнайсетте тома на „История на духовенството“ са написани възможно най-правдиво, доколкото могат да бъдат компилация от стари историци; преди изобретяването на книгопечатането историята не е била подлагана на отрицания и не е била особено точна. Умрял през 1698 г.

ЛЬОСАЖ, роден през 1677 г. Романът му „Жил Блас“ си остава, тъй като е естествен; той е изцяло подражание на испанския роман, озаглавен La Vida del escudero don Marcos de Obrego. Умрял през 1747 г.

ДЬОТУРНЬО, роден през 1640 г. Неговият „Християнски годишник“ е бил доста търсен, макар и включен от Рим в списъка на забранените книги — а може би тъкмо защото е попаднал там. Умрял през 1686 г.

ЛЬОФЕВР (Ан), госпожа Дасие, родена като калвинистка в Сомюр през 1651 г., знаменита със своята ученост. Херцог Дьо Монтозие й поръчал да работи над поредицата от книги „Дофините“ за възпитанието на Негово Кралско Височество. Тя превежда Флор и добавя бележки на латински. Преводите й на Теренций и на Омир й осигуряват безсмъртие. Можем да я укоряваме единствено за прекомерното й възхищение към преведените от нея творби. Ла Мот я напада с устрем, а тя му отвръща с ерудиция. Умряла през 1720 г. в Лувъра.

ЛЬОФЕВР (Танги), роден в Кан през 1615 г., калвинист, преподавател в Сомюр, презрял представителите на своята секта и останал си сред тях повече философ, отколкото хугенот, като пишел на латински толкова добре, колкото е възможно за един мъртъв език, а съчинявал и стихове на гръцки, които едва ли са имали много читатели. Литературата му е задължена главно задето е просветил госпожа Дасие. Умрял през 1678 г.

МАБИЙОН (Жан); роден в Шампан през 1632 г., бенедиктинец. Когато бил натоварен да изложи съкровищата на „Сен Дьони“ помолил да го освободят от поста му, понеже „не обичал да смесва басни и истина“ Осъществил задълбочени изследвания. Колбер го използвал; за да издирва старинни грамоти. Умрял през 1707 г.

МАЙЕ (Беноа дьо); консул в Кайро. От него са запазени интересни писма от Египет, както и ръкописни произведения със смел философски оттенък. Произведението „Ейамьод“ е негово или най-малкото е създадено в съответствие с неговите идеи. Там откриваме мнението, че Земята е била изцяло покрита с вода, както смята и господин Дьо Бюфон, който принесе като потвърждение и нови доказателства — ала това е и дълго ще си остане само мнение. Дори е сигурно, че има големи пространства, из които няма останки от подводно битуване, както има и други, където има само отлагания от земни води. Умрял през 1738 г.

МАЛБРАНШ (Никола), роден в Париж през 1638 г.; от храма „Оратоар“; един от най-дълбокомислените хора, писали някога. Обладан от силно въображение, което печели повече поклонници от истината, той имал мнозина такива: по негово време те се именували дори малбраншисти. Възхитително доказва грешките на сетивата и на въображението, ала когато иска да вникне в природата на душите, затъва в бездна като всички други. Подобно на Декарт и той е велик човек, покрай когото научаваме немалко, а не е бил велик геометър като Декарт. Умрял през 1715 г.

МАЛВИЛ (Клод дьо), един от първите академици. Прочул се с едничкия си сонет „Красива в утринта“. Днес не би се заговорило за подобно произведение, но пък и добрите неща във всички жанрове тогава са били рядкост, а не е тъй днес. Умрял през 1647 г.

МАЛЗИЙО (Никола), роден в Париж през 1659 г. „Основи на геометрията за херцога на Бургундия“ представлява лекциите му за този принц. Извоюва си репутация с дълбоките си литературни познания. Госпожа херцогиня Дю Мен се погрижва добре за него. Умрял през 1727 г.

МАРКА (Пиер дьо), роден през 1594 г. Бил многодетен вдовец, приели го в Църквата и го назначили на архиепископското място в Париж. Неговата книга „За съгласието в империята и сред духовенството“ се цени. Умрял през 1662 г.

МАРОЛ (Мишел дьо), роден в Турен през 1600 г., син на прочутия Клод дьо Марол, капитан на швейцарските гвардейци, известен покрай запомнящото се сражение, което водил начело на армията на Анри IV срещу Мариво. Мишел, абат на Вильолоен, съставил шейсет и девет произведения, като множество представлявали преводи, твърде полезни за онова време. Умрял през 1681 г.

МАРСЕ (Сезар Шено ДЮ), роден в Марсилия през 1676 г. Никой не бил по-запознат от него с метафизиката на граматиката; никой не се е задълбочавал повече в основите на езиците. Неговата книга „Тропи“ неусетно става необходима, а всичко, което е писал за граматиката, си заслужава изучаването. В големия „Енциклопедичен речник“ много статии са негови и са крайно полезни. Той бил един от онези неизвестни философи, каквито има много в Париж, които имат трезва преценка за всичко, живеят в мир помежду си и сеят разум, без да са познати на великите хора, ала са извънредно опасни за всевъзможните шарлатани, които искат да владеят хорските мисли. Големият брой подобни мъдреци е следствие на духа на великия век. Умрял през 1756 г.

МАРСОЛИЕ (Жак), роден в Париж през 1647 г., редовен каноник на църквата „Сент Жьонвиев“ известен покрай доста добре написани истории. Умрял през 1724 г.

МАРТИНЯК (Етиен дьо), роден през 1628 г., първи осъществява поносим превод в проза на Вергилий, Хораций и пр. Съмнявам се те някога да бъдат добре преведени в стихове. Не би било достатъчно човек да притежава техния гений: различието в езиците представлява почти непреодолимо препятствие. Умрял през 1698 г.

МАСИЙОН, роден в Прованс през 1663 г., от храма „Оратоар“; епископ на Клермон; той е проповедникът, който е имал най-големи познания за света; по-цветист е от Бурдалу, по-приятен, по красноречието му разпознаваме придворния, академика, духовния човек; при това е умерен и толерантен философ. Умрял през 1742 г.

МАСКАРОН (Жюл), от Марсилия, роден през 1634 г., епископ на Тюл, после на Ажан. Отначало неговите надгробни слова се състезават с тези на Босюе; днес обаче те са само повод да се убедим какъв велик човек е бил Босюе. Умрял през 1703 г.

МЕЗРЕ (Франсоа), роден в Аржантан, в Нормандия през 1610 г. Неговата „История на Франция“ е отлично известна; другите му писания — не толкова. Изгубил пенсиите си, понеже казал неща, за които смятал, че са истина. Впрочем той бил повече храбър, отколкото точен, а стилът му е неравен. Фамилното му име било Йод; бил брат на отец Йод, основател на твърде разпрострялата се, но слабо известна конгрегация на йодистите. Умрял през 1683 г.

МЕМБУР (Луи), йезуит, роден през 1610 г. Някои негови разкази и досега се четат не без удоволствие. Отначало бил много известен, после — твърде пренебрегван. Любопитно е, че му се наложило да напусне йезуитския орден, понеже писал в подкрепа на френския клир. Умрял в абатство „Сен Виктор“ през 1686 г.

МЕНАЖ (Жил), роден през 1613 г. в Анже. Той доказва, че е по-лесно да се пишат стихове на италиански, отколкото на френски. Неговите италиански стихове се приемат добре дори в Италия, а нашият език дължи много на неговите изследвания. Бил учен в различни области. Неговият „Доклад относно речниците“ му попречва да влезе в Академията. Когато кардинал Мазарини се завърнал във Франция, той му посветил текст на латински, в който имало и следния стих:

Etputo tam wiles despicis ipse togas.[17]

Парламентът, който първо бил обявил награда за главата на кардинала, а после го възхвалил, сметнал, че стихът се отнася до него и искал да накаже автора, обаче Менаж доказал на парламента, че toga е дворцова одежда. Умрял през 1692 г. Ламоноа допълнил и поправил Menagtana.

МЕНАР (Франсоа), председател в Орияк, роден в Тулуза към 1582 г. Можем да го причислим към предтечите на века на Луи XIV. Оставил е множество добри, чисто написани стихове. Бил един от авторите, които най-много се оплаквали от лошата съдба на талантите. Нямал представа, че успехът на едно добро произведение е единствената достойна за твореца награда, че ако владетелите и министрите пожелаят за своя чест да възнаградят тази своеобразна заслуга, по-почетно е тези благини да бъдат очаквани, без да бъдат искани, че ако един добър писател копнее за почести, трябва да си ги извоюва сам. Отлично известен е неговият превъзходен сонет за кардинал Дьо Ришельо, както и твърдият отговор на министъра: Нищо. Председателят Менар, най-сетне оттеглил се от служба в Орияк, написал тези стихове, които заслужават да бъдат известни не по-малко от неговия сонет:

Решавате съдбата на света;

речете ли: настъпват мир и буря.

Остана ми семейството в скръбта,

а Вий се смейте, че съм тъй затурен.

Ала нима е нищо да си сам

и да не влагаш вече сили, плам,

с надежда и боязън да не спиш ти?

Дано небето, що ме награди,

и Франция, и Вас да Ви щади,

и щастието ми тогава вижте!

След смъртта на кардинала той заявява в други стихове, че тиранинът е мъртъв, а на него пак не му е хубаво. Ако кардиналът бе проявил благоволение към него, въпросният министър би бил за него направо бог: станал тиранин, понеже не му дал нищо. Така човек се оказва в ролята на онези просяци, които наричат минувачите „господарю“ а ги проклинат, ако не получат милостиня. Стиховете на Менар били доста хубави. Би било хубаво и да бе изживял живота си, без да иска и без да мрънка. Епитафията, която е съчинил за себе си, се повтаря често от хората:

Надявах се и се оплаквах

от музи, късмет и величия,

без страх, копнеж, а с безразличие

смъртта си само тук очаквам.

Последните два стиха представляват превод на стария латински стих:

Summum nec metuas diem, nec optes.

(Марциал, кн. X, епиг. 47, ст.13)

Повечето хубави стихове с морално съдържание са преводи. Най-често не копнеем за смъртта и е рядкост да не се страхуваме от нея, ала величие би било изобщо да не се сещаме дали има величия на този свят. Умрял през 1646 г.

МЕНЕСТРИЕ (Клод Франсоа), роден през 1631 г., имал голям принос в науката за гербовете; емблемите и девизите. Умрял през 1705 г.

МЕНТЬОНОН (Франсоаз д’Обине Скарон, маркиза Дьо). Тя става автор подобно на госпожа Дьо Севине, тъй като след смъртта й публикуват нейните писма. Писмата и на двете са писани от дами с богата душевност, ала тя им дава различен отпечатък. Мадам Дьо Севине влага в своите сърдечен плам и въображение — те са по-весели, по-освободени. Писмата на госпожа Дьо Ментьонон издават задръжки, сякаш тя винаги е предвиждала, че един ден ще станат публично достояние. Пишейки до дъщеря си, госпожа Дьо Севине пише само за нея. И в едните, и в другите писма откриваме някои анекдоти. От писмата на госпожа Дьо Ментьонон виждаме, че тя се омъжва за Луи XIV, че влияе на държавните дела, но не ги ръководи; че не е напирала да бъде отменен Нантският едикт със съответните последствия, но и че не се е противопоставила на това; че е заела страната на молинистите, понеже така е постъпил Луи XIV и че впоследствие се е обвързала с тази фракция; че в края на живота си Луи XIV е носел реликви, както и множество други подробности. Само дето познанията, които могат да бъдат почерпани от този сборник, струват скъпо заради обема от ненужни писма в него — неприятност, характерна за всички сборници. Ако се печатаха единствено полезните неща, щеше да има сто пъти по-малко книги. Умряла в Сен Сир през 1719 г. Някой си Лабомел, бивш учител от Женева, отпечата „Мемоари на Ментьонон“, пълни с неверни неща.

МЕНЯН (Еманюел), роден в Тулуза през 1601 г., от ордена на свети Франсоа дьо Пол, изучил математиката без преподаватели; учител по математика в Рим, където оттогава винаги има френски преподавател по математика от неговия орден. Умрял в Тулуза през 1676 г.

МЕРИ (Жан), роден в Бери през 1645 г., един от хората, прославили хирургията. Оставил полезни бележки. Умрял през 1722 г.

МИМЬОР (маркиз Дьо), придворен, свързан с Негово Кралско Височество, сина на Луи XIV. Разполагаме с поетични откъси от него, които не са по-лоши от работите на Ракан или на Менар, ала понеже те се появяват във време, когато добрите работи са били редки, а маркиз Дьо Мимьор — във време, когато изкуството е вече съвършено, стиховете се прославили, а за него знаели единствено малцина. Неговата „Ода за Венера“, имитация на Хораций, съвсем не е недостойна за оригинала.

МОКРОА (Франсоа дьо), роден в Ноайон през 1619 г., историк, поет и литератор. Някои негови стихове остават, например тези, писани, когато бил над осемдесетте:

Всеки ден е за мен небесна благодат;

нека днес да приемем дара неповикан:

той добър е не само, за който е млад,

а дареното утре не е дар за никой.

Умрял през 1708 г.

МОЛИЕР (Жан Батист), роден през 1620 г., най-добрият комедиен поет на всички нации. Заради тази статия попрехвърлихме античните комедийни поети. Трябва да се признае, че ако сравняваме майсторството и подредеността на нашия театър с безразборните сцени на древните, със слабите им интриги, с грубия похват актьорите да поясняват в хладни и неправдоподобни монолози какво са сторили и какво възнамеряват да правят — твърдя, следва да признаем, че Молиер е извлякъл комедията от хаоса, както Корней трагедията, а французите в това отношение превъзхождат всички народи на света. Впрочем Молиер има и друг вид заслуга, каквато нямат Корней, Расин, Боало и Лафонтен. Той е бил философ — едновременно в теорията и в практиката. Тъкмо на философа архиепископът на Париж Арле, тъй осъждан за неблагонравието си, отказва суетната почест на погребението: наложило се кралят да притисне прелата, та Молиер да бъде погребан тайно в гробището до малкия параклис „Сен Жозеф“ в предградието Монмартър. Умрял през 1673 г. В някои нови речници ужасно се стараят да обругаят стиховете на Молиер, възхвалявайки неговата проза, в съответствие с тезата на Фенелон, архиепископа на Камбре, който действително сякаш отдава предпочитание на прозата на великия комедиограф и си има свои основания да цени поетичната проза; Боало обаче не е смятал така. Редно е да признаем, че като се изключат някои небрежности, поносими за комедиите, Молиер прелива от великолепни стихове, които лесно остават в паметта. „Мизантроп“ „Училище за жени“ „Тартюф“ са написани като „Сатири“ на Боало. „Амфитрион“ е същински сборник от епиграми и мадригали, написани с непостижимо до днес изкуство. Добрата поезия е за добрата проза това, което е танцът спрямо обикновена благородна походка, това, което е музиката спрямо обичайния изказ, това, което представляват багрите на една картина спрямо рисунката с молив. Тъкмо затова гърците и римляните никога не са имали комедии в проза.

МОНГО (абат). Най-добрият превод на писмата на Цицерон е негов. Обогатен е с разумни и полезни бележки. Абатът бил възпитател на сина на херцога на Орлеан, регент на кралството, и умрял, както се твърди, от мъка, задето не могъл да се уреди покрай своя ученик подобно на абат Дюбоа. Явно не му е било известно, че късметът е въпрос на характер, а не толкова на ум. Роден през 1674 г., умрял през 1746 г.

МОНПАНСИЕ (Ан Мари Луиз д’Орлеан), известна под името Нейно Височество, дъщеря на Гастон д’Орлеан, родена в Париж през 1627 г. Нейните „Мемоари“ са по-скоро дело на жена, заета със самата себе си, отколкото на принцеса, станала свидетел на велики събития; някои неща в тях обаче са твърде любопитни; разполагаме също и с няколко нейни малки романа, които никой не чете. В своите писани творби властниците са като другите хора. Ако Александър и Семирамида бяха написали скучни произведения, те щяха да бъдат отхвърлени. По-лесно е да се наберат придворни, отколкото читатели. Умряла през 1693 г.

МОНТЕСКЬО (Шарл), председател на парламента в Бордо, роден през 1689 г., на трийсет и две години създал „Персийски писма“, шеговита творба, пълна с щрихи, издаващи един дух, по-зрял от самата книга. Това е имитация на „Сиамецът“ на Дюфрени и на „Турският шпионин“, ала имитацията показва как би трябвало да бъдат написани оригиналите. Обикновено подобни произведения са успешни заради чуждестранния привкус; удачно е в устата на един азиатец да се вложи сатира за нашата страна, която би била приета по-зле от устата на сънародник: така обичайните сами по себе си неща добиват необичаен облик. Гениалността на „Персийски писма“ разтваря пред председателя Дьо Монтескьо вратите на Френската академия, при все че отношението към нея в книгата е твърде критично; същевременно свободното му слово спрямо правителството и религиозните злоупотреби му навлича гнева на кардинал Дьо Фльори. Той извънредно умело приобщава към своите намерения министъра; само за няколко дни подготвя ново издание на книгата си, в което било съкратено или смекчено всичко, което би подразнило кардинал или министър. Господин Дьо Монтескьо отнесъл лично произведението си на кардинала, който не четял изобщо, ала прочел една част. Това доверчиво поведение, подкрепено от настойчивостта на няколко важни лица, успокоило кардинала и Монтескьо влязъл в Академията. После той написал трактата „Величието и упадъкът на римляните“, една овехтяла тема, която обновил с тънки разсъждения и ярки описания: това е политическа история на римската империя. Накрая се появил и „Духът на законите“. Тази книга била сметната за по-смислена от трудовете на Гроциус и на Пуфендорф. Човек трябва да се насили, за да чете тези автори, докато човек чете „Духът на законите“ и за удоволствие, и за да просвети ума си. Книгата е написана също тъй свободно, както и „Персийски писма“; свободата способства доста за нейния успех: тя му спечелва неприятели, които увеличават неговата репутация поради омразата, която вдъхвали към себе си: става дума за лицата, намърдали се в безвестните фракционерски духовни препирни, които смятат мнението си за свещено, а онези, които го презират, за богоборци. Те се развихрили срещу председателя Дьо Монтескьо: заставили Сорбоната да разгледа книгата, обаче неприкритото презрение, което пораждали, възпряло Сорбоната. Основната заслуга на „Духът на законите“ е любовта към законността, която лъха от произведението; самата любов към законността пък се основава върху любовта към човешкия род. Най-странното е, че възхвалата на английското управление най-много се харесва във Франция. Живата, остра ирония срещу инквизицията очаровала всички, освен инквизиторите; разсъжденията, почти винаги дълбоки, се основавали върху примери, взети от историята на всички нации. Вярно, отправяни са упреци, че твърде често се срещат примери от малки, диви племенни нации, почти неизвестни, според доста съмнителни наблюдения на пътешественици. Той не цитира винаги много точно; например вменява на автора на „Политическо завещание“ приписвано на кардинал Дьо Ришельо, думите: „ако измежду народа се намери някой нещастен честен човек, не бива да бъде използван.“ В „Политическо завещание“ на цитираното място се казва само, че има по-голям смисъл да се използват богати и добре възпитани хора, понеже са по-малко подкупни. Монтескьо греши и за други цитати дотам, щото твърди, че Франсоа I (който не е бил роден, когато Христофор Колумб открива Америка) бил отхвърлил предложенията на Христофор Колумб. Постоянната липса на методичност в това произведение, особената приумица да се оставят някои глави само с по три-четири реда, при което редовете представляват просто шеги, отблъсват доста читатели; има мнения, че твърде често се срещат само проблясъци там, където би следвало да стоят разгърнати разсъждения; авторът е бил укоряван и понеже често представя съмнителни идеи за сигурни — ала и да не просвещава винаги своя читател, той винаги го кара да мисли; това е едно голямо достойнство. Живите, изобретателни изрази, в които съзираме въображението на сънародника му Монтен, особено допринасят за голямата слава на „Духът на законите“; същите неща, изречени от учен човек, та бил той и по-учен от него, нямаше да бъдат прочетени. И изобщо надали има произведения, в които да се срещат повече мъдрост, дълбоки идеи и смели обобщения, от които да се черпят толкова знания — независимо дали подкрепяме мнението му, или го опровергаваме. Този текст трябва да бъде признат за една от оригиналните книги, прославили века на Луи XIV, без да имат предвестници в античността. Умрял през 1755 г., както и живял — като философ.

МОНТРЬОЙ (Матийо дьо), роден в Париж през 1621 г., един от тези приятни, леки автори, каквито векът на Луи XIV произвежда доста и които неизменно успяват, макар и посредствени. Има малко истински гении, но духът на времето и подражанието създават много приятни автори. Умрял в Екс през 1692 г.

МОНФОКОН (Бернар дьо), роден през 1655 г., бенедиктинец, един от най-учените хора в сферата на античността в Европа. Умрял през 1741 г.

МОРЕН (Жан), роден в Блоа през 1591 г., учен, най-добър в източните езици и в критиката. Умрял в „Оратоар“ през 1659 г.

МОРЕН (Мишел Жан Батист), роден в Божоле през 1583 г., лекар, математик и — поради тогавашните предразсъдъци — астролог. Той съставя хороскопа на Луи XIV. Въпреки всичкото шарлатанство бил учен. Предложил да се използват наблюденията на курса на луната при определяне на морските географски дължини; методът обаче изисквал таблици на движенията на тази планета със степен на точност, която била постигната едва при общия труд на най-видните геометри на този век. Вж. статията КАСИНИ. Умрял през 1659 г.

МОРЕН (Симон), роден в Нормандия през 1620 г. Споменаваме го тук само за да оплачем печалното му полудяване, както и безумието на Сен Сорлен Демаре, неговия обвинител. Сен Сорлен е бил фанатик, нападнал друг такъв. Морен, който е заслужавал само да го приберат в „Птит мезон“, бил изгорен жив през 1663 г., преди философията да е напреднала дотам, че учените да не стават догматици, а съдиите да не бъдат толкова жестоки.

МОРЕРИ (Луи), роден в Прованс през 1643 г. Кой би очаквал, че авторът на „Земя на любов“, преводачът на „Родригес“ ще се захване в младостта си с първия появявал се някога фактологически речник. Огромният труд му струва живота. Произведението, поправено и силно допълнено, все тъй носи неговото име, а вече не е негово. То е новостроен град върху плана на стария. Твърде много подозрителни родословия развалят полезната книга. Умрял през 1680 г. Някои от приложенията бъкат от грешки.

МОТВИЛ (Франсоаз Берто дьо), родена през 1615 г. в Нормандия. Тази дама е написала „Мемоари“ в които разказва главно за кралица Ан, майка на Луи XIV. В тях има множество дребни факти, звучат извънредно искрено. Умряла през 1689 г.

НИВЕЛ ДЬО ЛАШОСЕ. Написва няколко комедии в нов дух, трогателни, които имат успех. Истината е, че не му достига комедиен гений, за да създава комедии. Доста хора с вкус не могат да търпят комедии, в които липсват действително шеговити моменти; въпреки това е достойнство да бъде досегнат и добре осветлен моралът, да се пишат сносни стихове с добър стил: тук са заслугите на този автор. Той се ражда по времето на Луи XIV. Укорявали са го, задето трагичното в неговите пиеси невинаги е интересно, задето комичното не е достатъчно ведро. Трудно е да се смесят двата метала. Ние смятаме, че Лашосе е един от най-изявените подир действителните гении. Умря към 1750 г.

НИКОЛ (Пиер), роден в Шартър през 1625 г., един от най-добрите писатели на „Пор Роаял“. Написаното от него против йезуитите не се чете много днес; неговите „Опити за морала“ са полезни за човешкия род и ще си останат. Особено главата за средствата, за да се поддържа мир в обществото, е шедьовър — нищо подобно не откриваме в античността; такъв мир обаче навярно е също тъй трудно достижим, както и мирът на абат Дьо Сен Пиер. Умрял през 1695 г.

НИСЕРОН (Жан Пиер), монах от ордена на свети Павел, роден в Париж през 1685 г., автор на „Мемоари за знаменити литератори“. Всички не са знаменити, но се изразява за всекиго почтително; не нарича сръчен майстор „велик човек“. Заслужил си е мястото сред полезните учени. Умрял през 1738 г.

НОДЕ (Габриел), роден в Париж през 1600 г., лекар, а най-вече и философ. Първоначално бил обвързан с кардинал Барберини в Рим, после с кардинал Дьо Ришельо, с кардинал Мазарини, сетне с кралица Кристина, като отишъл за известно време в нейния богат на мислители двор; накрая се оттеглил в Абвил и умрял там, оставайки свободен. От всичките му книги остава едва ли не единствено „Възхвала на великите хора, обвинени в магьосничество“. Би могла да се състави и по-дебела книга за великите хора, обвинени в безбожие подир Сократ.

… Populus man solos credit habendos

Esse deos quos ipse colit.[18]

(Ювенал, сат. XV, ст. 37)

Умрял през 1653 г.

НОДО е известен само покрай своите „Фрагменти на Петроний“ за които твърди, че е открил в Белград през 1688 г. Допълненото от него на местата с пропуски не ми се струва на толкова лош латински, колкото твърдят неговите врагове. Действително има изрази, с които не си служат нито Цицерон, нито Вергилий; нито Хораций; истинският Петроний обаче е пълен с подобни изрази, които са били вече модерни покрай новите нрави и обичаи. Впрочем аз пиша тази статия относно Нодо главно за да изтъкна, че сатирата на Петроний съвсем не е тази, която, както се твърди, консулът Петроний изпраща на Нерон, преди да си пререже вените: Flagitia principis sub nominibus exoletorum feminarumque, etnovitate cujusque stupriperscripsit, atque obsignata misit Neroni.[19] (Тацит, „Анали“, кн. XVI, гл. XIX) Твърдяло се е, че преподавателят Агамемнон е образ на Сенека; стилът на Сенека обаче е коренно различен от стила на Агамемнон, turgida oratio[20]; Агамемнон е плосък колежански декламатор.

Осмеляват се да казват, че Трималхион е Нерон. Нима може един млад император, който все пак е имал и дух, и таланти, да фигурира като смешен стар финансист, поканил на вечеря още по-смешни паразити и брътвящ несвестни глупости подобно на буржоата благородник на Молиер?

Как мърлявата и тъпа Фортуната, която стои много по-долу от госпожа Журден, би могла да е съпруга или любовница на Нерон? Каква връзка с великолепния и сластен двор на един император биха могли да имат някакви невъзпитани колежанчета, препитаващи се с дребни кражби и посещаващи жалки и порочни вертепи? Кой разумен човек, четейки това неприлично произведение, няма да отсъди, че то е дело на разюздан човек, донейде духовит, ала с още неоформен вкус, който ту реди много приятни, ту много лоши стихове, който смесва долнопробни смешки с изискани шеги и сам е образец за упадъка във вкуса, от който се оплаква? Ключът към Петроний е подобен на ключа към „Характери“ на Лабрюйер — правен е наслуки.

НЬОВЕР (Филип, херцог Дьо). Оставил е поетични откъси с твърде особен вкус. Не бива да се позоваваме на пародийния сонет на Расин и Депрео:

Сред позлатен палат Нъовер завижда бледен

и стихове върти, що никой не призна.

Въртял е такива, които са се разбирали и харесвали, като например стиховете срещу Рансе, прочутия реформатор на трапистите, писал срещу архиепископ Фенелон:

Абатът тоз, що в святост беше потопен,

старееше си сам и скромен бе весден,

извит от болки и лежащ с не един кръст,

мълчеше допреди, но заговори с хъс.

Заяде се сега с един пресеят прелат,

от самотата си забълва грубо яд;

нескромен по сърце и с гняв необорим

решава вмиг онуй, що се решава в Рим.

Духът и талантите му са усъвършенствани от неговия внук. Умрял през 1707 г.

НЬОМУР (Мари дьо Лонгвил, херцогиня Дьо), родена през 1625 г. От нея са останали мемоари, в които се намират отделни факти от злощастните времена на Фрондата. Умряла през 1707 г.

ОБЕРИ (Антоан), роден през 1616 г. Разполагаме със съставени от него животописи на кардиналите Ришельо и Мазарини, посредствени сами по себе си, ала от тях човек може да почерпи познания. Той пръв разкрива подлостта на автора на „Политическо завещание на кардинал Дьо Ришельо“ Умрял през 1695 г.

ОБИНЯК (Франсоа д’), роден през 1604 г. Винаги сам си бил господар. Бил обвързан с кардинал Дьо Ришельо. Враг на Корней. „За театъра от опит“ не се чете особено; с трагедията си „Зиновия“ доказал, че между познанията и таланта няма връзка. Умрял през 1676 г.

ОЗАНАМ (Жак), евреин по произход, роден край Домб през 1640 г. Изучил геометрията без преподавател още на петнайсет години. Той пръв съставя математически речник. Неговите „Развлечения от математиката и физиката“ все тъй се продават, но това вече не е произведението на Озанам, както последните издания на речника на Морери не са негово дело. Умрял през 1717 г.

ОЗИЕ (Пиер Д’), роден в Марсилия през 1592 г., син на адвокат. Пръв внесъл ред в родословните проучвания и ги превърнал в наука. Луи XIII го направил обслужващ благородник, метр дотел и благороден камериер. Луи XIV му дал поста държавен съветник. Действително велики люде не са били облагодетелствани толкова; техният труд не е бил дотам необходим на човешката суета. Умрял през 1660 г.

ОЛИВЕ (Жозеф д’), абат, почетен съветник на сметната палата в Дол, член на Френската академия, роден в Сален през 1682 г.; известен като литератор покрай своята „История на Академията“, излязла, когато вече не се надявахме да се появи някоя, сравнима с историята на Пелисон. Дължим му най-изящните и най-верни преводи на философските творби на Цицерон, обогатени с уместни бележки. Всички произведения на Цицерон, отпечатани под неговите грижи и украсени с неговите бележки, представляват прекрасен паметник, доказващ, че прочитът на древните не е загърбен през този век. Той говори своя език със същата чистота, с която Цицерон се е изразявал на своя, и оказва на френската граматика услуга с тънките си и точни наблюдения. На него дължим издаването на книгата „За слабостта на човешкия разум“, съчинена от Юе, епископ на Авранш, когато подир продължителен опит най-сетне се откъсва от абсурдните школски дреболийки и от хаоса на изследванията относно варварските векове. Йезуитите, автори на „Журнал дьо Треву“, беснеят против абат Оливе и разправят, че творбата не е дело на епископ Юе под претекста, че не подобавало бивш прелат на Нормандия да признава доколко смехотворна е схоластиката и как легендите напомнят за рицарските поеми за четиримата синове на Еймон — като че ли заради общественото възпитание би било редно един нормандски епископ да е глупак. Горе-долу по същия начин те изкарват, че мемоарите на кардинал Дьо Рец не са дело на този кардинал. Абат Оливе им отговаря, като най-ясният отговор е да покаже на Академията произведението на бившия епископ на Авранш със собственоръчния почерк на автора. Неговата възраст и достойнства нека ни послужат за извинение, задето го поставихме, както и председателя Ено, в един списък, в който по правило следва да става дума само за мъртвите. (Умрял след отпечатването на тази статия, през 1763 г.).

ОПИТАЛ (Франсоа, маркиз Дьо А’), роден през 1661 г., пръв пише във Франция за пресмятанията на Нютон, които нарича безкрайно мънички тогава това било чудо. Умрял през 1704 г.

ОРЛЕАН (Жозеф д’), йезуит, първият, избрал за своя единствена тема от историята революциите. Английските са описани красноречиво, ала след царуването на Хенри VIII сладкодумието му надделява над точността. Умрял през 1698 г.

ПАВИЙОН (Етиен), роден в Париж през 1632 г., прокурор към парламента в Мец, известен заради няколко естествено написани стихотворения. Умрял през 1705 г.

ПАЖИ (Антоан), от Прованс, роден през 1624 г., францисканец. Внесъл поправки у Бароний и получил пенсия от клира за своя труд. Умрял през 1699 г.

ПАПЕН (Исаак), роден в Блоа през 1657 г., калвинист. Загърбил своята религия и писал срещу нея. Умрял през 1709 г.

ПАРАН (Антоан), роден в Париж през 1665 г., добър математик. И той е от хората, изучили геометрията без преподаватели. Най-забележителното при него е, че живял дълго в Париж свободен и щастлив с по-малко от двеста ливри рента. Умрял през 1716 г.

ПАРДИ (Иняс Гастон), йезуит, роден в По през 1636 г., известен покрай своите „Основи на геометрията“ и със своята книга „Душите на животните“ Да твърдим, подобно на Декарт, че животните са просто безчувствени машини, при все че имат сетива, означава да опровергаваме опита и да оскърбяваме природата. Да заявяваме, че са движени от чисти помисли, означава да заемаме позиция без доказателства. Да признаваме, че животните имат сетива и памет, без да знаем как точно става това, би било да говорим като мъдреца, който знае, че невежеството е по-добро от погрешните схващания: та кое е делото на природата, чиито първи принципи познаваме? Умрял през 1673 г.

ПАСКАЛ (Блез), син на първия интендант, служил в Руан, роден през 1623 г., преждевременно развит гений. Пожелал да си служи с възможностите на този гений, както кралете използват могъществото си; смятал, че може всички да покори и да принизи със сила. Онова, което най-силно възмущава някои читатели на неговите „Мисли“, е деспотичният и пренебрежителен тон на началото. Би било добре да бе започнал, заемайки правилна позиция. Иначе езикът и красноречието му дължат много. Враговете на Паскал и на Арно изискват премахването на хвалбите за тях в книгата „Знаменити личности“ на Перо. За това е цитиран пасажът от Тацит („Анали“ кн. III, гл. LXXVI): Praefilgebant Cassius atque Brutus eo ipso quod effigies eorum non visebantur.[21] Умрял през 1662 г.

ПАТЕН (Ги), роден в Удан през 1601 г., лекар, по-известен със злостните си писма, отколкото в медицината. Сборникът му с писма бил четен жадно, понеже съдържа разкази и анекдоти, каквито допадат на всички, както и сатири, които се харесват още повече. В негово лице виждаме ясно как съвременните автори, които набързо описват новините в даден ден, са неверни източници за историята. Тези разкази често биват неверни или изопачени от хитруване; впрочем множеството дребни факти са ценни само за дребните души. Умрял през 1672 г.

ПАТЕН (Шарл), роден в Париж през 1633 г., син на Ги Патен. Произведенията му са четени от учените, а писмата на баща му — от ленивците. Шарл Патен бил извънредно учен спрямо античността, напуснал Франция и умрял като професор по медицина в Падуа през 1693 г.

ПАТРЮ (Оливие), роден в Париж през 1604 г., първи въвел чист език в юридическите прения. При последното си заболяване получил помощ от Луи XIV, понеже му били казали, че Патрю не е богат. Умрял през 1681 г.

ПЕЗРОН (Пол), от ордена на Сито, роден в Бретан през 1639 г. Учен относно античността, работил върху произхода на келтския език. Умрял през 1706 г.

ПЕЛИСОН ФОНТАНИЕ (Пол), роден калвинист в Безие през 1624 г., всъщност посредствен поет, но много учен и красноречив човек. Чиновник и доверено лице на оберинтенданта Фуке; затворен в Бастилията през 1661 г. Останал там четири години и половина, понеже бил верен на своя покровител. Прекарал останалата част от живота си в изливане на хвалебствия за краля, който му отнел свободата: такива неща се случват само при монархиите. Повече придворен, отколкото философ, променил своята религия и преуспял. Сметководител, началник по прошенията, абат — бил натоварен да използва една трета от доходите на интендантствата, за да откъсне хугенотите от тяхната религия, след като сам се бил отрекъл от нея. Неговата „История на Академията“ пожънала голям успех. От него са останали доста произведения, „Молитви по време на литургия“, сборник „Галантни творби“, „Трактат за причастието“ множество любовни стихове до Олемп. Олемп била госпожица Де Вийо, за която се твърдяло, че се е омъжила за известния Босюе, преди той да стане член на Църквата; ала най-достойните работи на Пелисон са отличните речи на господин Фуке и неговата „История на кампанията за Франш Комте“. Протестантите твърдят, че умрял с безразличие; католиците поддържат обратната теза; всички единодушно признават, че е умрял непричестен. Умрял през 1693 г.

ПЕРО (Клод), роден в Париж през 1613 г. Бил лекар, ала упражнявал медицината само за своите приятели. Без учител придобил умения във всички области, сродни на чертаенето и механиката. Станал добър физик и голям архитект, подпомагал изкуствата под закрилата на Колбер и имал добра слава въпреки Боало. Публикувал множество трудове върху сравнителната анатомия, в сборниците на Академията на науките, както и едно великолепно издание на Витрувий. Преводът и украсилите го рисунки също са негово дело. Умрял през 1688 г.

ПЕРО (Шарл), роден през 1633 г., брат на Клод, главен контрольор по строителството при Колбер, придал форма на академиите по живопис, скулптура и архитектура; бил полезен на литераторите, които го търсели, докато бил жив покровителят му, а после го изоставили. Укорявали са го, че откривал прекалено много грешки при по-старите автори; голямата му грешка е, че ги е критикувал несръчно и си създава неприятели от хората, които е можел да противопостави на старите. Този спор е бил и си остава фракционерски, както е било и по времето на Хораций. Колко хора в Италия не могат да четат Омир без отвращение, четат всекидневно Ариосто и Тасо с възторг, ала наричат Омир несравним и досега! Умрял през 1703 г. Бележка: В „Литературни анекдоти“, статия II, том II, стр. 27, е казано, че Адисън подарил неговите творби на Депрео, а той му отвърнал, че никога не би писал против Перо, ако бе видял отличните творби на един модерен автор. Как може да се печатат такива лъжи? Боало не е знаел думица английски; тогава никой французин не е изучавал този език. Чак към 1730 г. донякъде започват да се оправят с него. Пък и дори Адисън, който се е подиграл на Боало, да му е бил познат, защо Боало да не пише против Перо и в полза на „старите“, които Адисън хвали във всичките си произведения? Нека за пореден път да не обръщаме внимание на разните хапливости, на анекдотчетата. Сигурен начин да се ръсят глупости е наслуки да се повтаря нещо дочуто.

ПЕТИ ДЬО ЛАКРОА (Франсоа), един от хората, поощрени и възнаграждавани за заслуги от Колбер. Луи XIV го изпраща в Турция и в Персия шестнайсетгодишен, за да научи източните езици. Кой би повярвал, че той е съставил частичен животопис на Луи XIV на арабски и книгата се цени в Ориента? Разполагаме с неговата „История на Чингис хан и на Тамерлан“ почерпена от древни арабски автори, както и с множество полезни книги; неговият превод на „Хиляда и един дни“ обаче вече изобщо не се чете:

Човек за правдата е хладен,

а за лъжата той гори.

Лафонтен, IX, 6

Умрял през 1713 г.

ПЕТО (Дьони), роден в Орлеан през 1583 г. Реформира хронологията. От него имаме седемдесет произведения. Умрял през 1652 г.

ПЛАСЕТ (Жан), от Беарн, роден през 1639 г., протестант, преподобен в Копенхаген и в Холандия; уважаван заради разнообразните си произведения. Умрял в Утрехт през 1718 г.

ПОЛИНЯК (Мелшиор дьо), кардинал, роден в Пюи ан Веле през 1662 г.; добър поет на латински, доколкото човек може да бъде такъв на един мъртъв език, много красноречив на своя. Той е един от хората, доказали, че е по-лесно да се пишат стихове на латински, отколкото на френски. Може само да се съжалява, че критикувайки Лукреций, критикува и Нютон. Умрял през 1741 г.

ПОНТИ (Дьо). Мемоарите му са били толкова популярни, щото е нужно да се каже, че този човек, свършил чудесна работа в служба на краля, е единственият, който говори за това. Прочее, мемоарите му не са негово дело, а на Дюфосе, писател от „Пор Роаял“ Той се преструва, че героят носи името на негово имение в Дофине. В Дофине изобщо не е имало сеньорски род Дьо Понти. Дори можем да се усъмним дали Понти е съществувал[22]. Според четиритомния „Преносим исторически речник“ мемоарите са истински. Въпреки това са пълни с измислици, както изтъква отец Д’Аврини в предговора към своите „Исторически мемоари“.

ПОРЕ (Шарл), роден в Нормандия през 1675 г., йезуит, един от малобройните преподаватели, придобили известност в светските среди, красноречив в стила на Сенека, поет, с богата душевност. Най-голямата му заслуга е, че накарал своите ученици да обичат литературата и добродетелта. Умрял през 1741 г.

ПЬОТИ (Пиер), роден в Париж през 1617 г., философ и учен. Писал само на латински. Умрял през 1687 г.

ПЮИ СЕГЮР (маршал Дьо). Оставил ни е „Изкуството на войната“, както Боало — „Поетическото изкуство“.

РАНСЕ (Жан Льобутилие дьо), роден през 1626 г., отначало превел Анакреон, а след това въвел плашещата реформа на обителта „Ла Трап“ през 1664 г. В качеството си на законодател не спазвал лично закона, принуждаващ всички, живеещи в тази гробница, да не знаят изобщо какво става по света. Писал красноречиво. Крайно непостоянен човек! Учредил и управлявал своята институция, отказал се от поста, а после пожелал да се върне на него. Умрял през 1700 г.

РАПЕН (Рьоне), роден в Тур през 1621 г., йезуит, известен покрай поемата си на латински „Градини“ както и с много други литературни творби. Умрял през 1687 г.

РАНЕН ДЬО ТОАРА (Пол), роден в Кастр през 1661 г.; бежанец в Англия, дълго време офицер. Англия доста време му дължи единствената добра история на кралството, като тя е и едничката безпристрастна в една страна, където се пише само от фракционерски съображения: тя дори била и единствена от този род в Европа, тъй като се доближавала до съвършенството, което се изисква от подобни произведения, докато най-сетне била публикувана и работата на известния Хюм, написал история в качеството си на философ. Умрял във Везел през 1725 г.

РАСИН (Жан), роден в Ла Ферте Милон през 1639 г., отгледан в „Пор Роаял“. Още носел свещеническа одежда, когато създал трагедията „Теаген“ и я представил на Молиер, както и „Братя-врагове“ за която сюжет му дал Молиер. В разрешителното писмо на „Андромаха“ го титулуват като настоятел на Епине. Луи XIV откроил изключителните му заслуги. Дал му титлата обикновен благородник, няколко пъти го взимал на излетите до Марли, при едно от боледуванията си го взел да спи при него в стаята му и го засипал с благодеяния. Въпреки това Расин умира от мъка или от страх, че го е ядосал. Не е бил философ, но е велик поет. Правда му се въздава твърде късно. Сент Еврьомон казва: „Бяхме трогнати от «Мариамна», от «Софонисбея», от «Алкионея», от «Андромаха» и от «Британик»“. По този начин редом с безсмъртни шедьоври се поставят лошата „Софонисбея“ на Корней, както и неприличните пиеси „Алкионея“ и „Мариамна“. Злато и кал се смесват приживе на творците, едва смъртта ги разделя. За отбелязване е, че когато Расин се допитва до Корней за своята трагедия „Александър“, Корней го съветва повече да не пише трагедии и му заявява, че нямал никакъв писателски талант за този жанр. Нека да не забравяме също как той пише против янсенистите, а после става янсенист. Умрял през 1699 г.

РАСИН (Луи), син на безсмъртния Жан Расин, поел по дирите на своя баща, ала по по-тясна пътека, не тъй озарена от музите. Долавял стихотворната техника също като баща си, ала му липсвали задушевност и изящество: впрочем не бил и изобретателен, нито имал нужното въображение. Янсенист като баща си, писал само янсенистки стихове. Някои от поемата „Милост“, както и от поемата „Религия“, са твърде красиви, ала второто произведение е твърде дидактично и монотонно, копирано от „Мисли“ на Паскал, но пък има хубави подробности, като например тези стихове от втора песен, в която той превежда Лукреций, за да го опровергае:

Душата, смъртни, що обгръща ревността,

е само огън, де се пали със страстта.

Когато сбор бразди в челото ви се врежат,

кога на старостта с тъга зове кроежът

и в тяло, свито от отминалите дни,

кръвта печален хлад кога се вледени,

премреженият взор съвсем се замъглява

и образ на света не може да предава,

снагата вече мъчно, слабо се крепи,

и ето че умът — той също вече спи.

Тук смъртната душа е факел, но без пламък,

мъждука в мрака тя, едвам присветва само.

Човеко, жалък си! Вървиш към своя гроб

по-хилав от дете, като безличен сноп.

И ето че смъртта събаря тази сграда,

един последен дъх и тя вече не страда;

душата път пое с въздушен полет лек,

сърцето е без кръв — и няма го човек.

В тази поема той възроптава против израза на лордовете Шафтсбъри и Болингброук „всичко е наред“ вдъхновил чудесните стихове на Поуп:

Е, да, при тез слова, на Темза откъм кея

абстрактен резоньор ще каже най-напред

и в англикански стил, че „всичко е наред“.

В качеството си на янсенист Расин смята, че всичко е зле отдавна; той обвинява Поуп в липса на религиозност. Поуп е син на папист: така наричат в Англия римокатолиците. Възпитаният в тази религия Поуп, който нерядко й се подиграва в своите „Послания“, така и не се отрича от нея, макар да е философ — или по-скоро защото е философ до такава степен, че според него промяната не си струва. Той много се засегна от обвиненията на Луи Расин. Рамзи се зае да ги сдобри. Той беше шотландец от клана Рамзи и затова носеше това име, както е прието в тази страна. Бе дошъл във Франция, след като преживял опита с презвитерианството, англиканската църква и квакерството, а се сближил със знаменития Фенелон, за когото състави впоследствие животопис. Той е автор на „Пътешествията на Кир“ много слаба имитация на „Телемах“. Измисли да напише на Луи Расин писмо под името Поуп, в което уж се оправдава. Бях живял цяла година с Поуп; знаех, че не умее да пише на френски, че изобщо не говори нашия език и едвам успява да попрочита нашите автори; това си беше известно в Англия. Предупредих Луи Расин, че писмото е от Рамзи, а не от Поуп. Искаше ми се да усети смешката в тази дребна измама: дори уведомих публиката в една статия за Поуп, която бе напечатана няколко пъти, докато Поуп бе още жив. Подир смъртта му обаче абат Ладвока отпечата фалшивото писмо на Рамзи и го вмени на Поуп в своя „Преносим исторически речник“ където е преписал много статии от първите издания на този списък на писателите от века на Луи XIV, вмъквайки обаче напълно неверни анекдоти. Справедливо е публиката да научи истината.

РЕЖИ (Силвен), роден в Аженоа през 1632 г. Философските му книги са изгубили значение подир направените големи открития. Умрял през 1707 г.

РЕЙНО (Шарл), от храма „Оратоар“ член на Академията на науките, роден през 1656 г., автор на „Доказателствен анализ“, публикуван през 1708 г. Бил наричан Евклид на висшата геометрия. Умрял през 1728 г.

РЕНИЕ ДЕМАРЕ (Серафен), роден в Париж през 1632 г. С големи заслуги към езика, автор на няколко стихотворения на френски и на италиански. Твърдял, че една от неговите италиански творби е от Петрарка. Не би могъл да изкара, че френските му стихове са от именит поет. Умрял през 1713 г.

РЕНЯР (Франсоа), роден в Париж през 1656 г. Би бил известен и единствено покрай своите пътувания. Той е първият французин, стигнал до Лапландия. Издълбал върху една скала следния стих:

Hic tandem stetimus, nobis ubi defuit orbis.[23]

Бил пленен в морето край Прованс от корсари, станал роб в Алжир, откупили го, установил се във Франция на длъжността ковчежник и отговарящ за водите и горите, живял сластно и като философ. Роден бил с жив, весел и действително комедиен гений и комедията му „Комарджията“ била разглеждана наравно с творбите на Молиер. Човек трябва изобщо да не разбира от таланта и гения на авторите, за да си помисли, че е откраднал пиесата от Дюфрени. Посветил комедията „Двойници“ на Депрео; после писал против него, понеже Боало не му се отблагодарил. Този тъй весел мъж умрял от скръб на петдесет и две години. Твърди се дори, че сам е съкратил дните си. Умрял през 1710 г.

РИЕ (Андре ДЮ), обикновен благородник и камерхер на краля, дълго време служил в Константинопол и в Египет. Дължим му превод на „Алкоран“ и на „История на Персия“.

РИЕ (Пиер ДЮ), роден в Париж през 1605 г., секретар на краля, историограф на Франция, беден въпреки длъжностите си. Дал деветнайсет театрални пиеси и тринайсет превода, приети добре в свое време. Умрял през 1658 г.

РИШЕЛЬО (кардинал Дьо), роден в Париж през 1585 г. Луи XIV се ражда при неговото управление и следва да включим сред писателите на славния век основателя на Френската академия, който е и автор на доста произведения. При изгнанието си в Авиньон, след убийството на маршал Д’Анкър и на госпожа Галигаи, неговите покровители, той създава „Методика на спора“. От същия период са и „Защита на основите на католическата религия“, „Християнско възпитание“ и „Съвършеният християнин“. Със сигурност не е съчинил „Съвършеният християнин“ по времето, когато довежда до смъртно наказание маршал Дьо Марияк в собствения му дом в Рюел, и е бил в един апартамент с Марион Дьолорм, когато комисарите изричат продиктуваната от него смъртна присъда. Знае се също, че има много негови стихове в алегоричната трагикомедия под заглавие „Европа“ и в трагедията „Мирам“. Знае се, че давал на петима автори сюжетите за пиесите, представяни в „Пале Кардинал“, а е щял да стори по-добре да работи само с Корней, без изобщо да му дава сюжети. Най-доброто, построено от него, е дигата при Ла Рошел. Абат Ладвока, библиотекар на Сорбоната, твърди в своя „Исторически речник“ че кардинал Дьо Ришельо е автор на онова „Завещание“ около което се вдига толкова шум, при все че нищо не е доказано. Той смята, че дължи уважение към паметта на благодетеля на Сорбоната; всъщност е лоша услуга към нечия памет да се вменява съчиняването на книга, пълна с всевъзможни грешки и неточности. Ако за беда един министър би могъл да сътвори едно толкова лошо произведение, единственото заключение би било, че човек може да бъде велик, или по-скоро успешен министър, бидейки крайно несведущ по най-обичайни теми, при груби грешки и смехотворни проекти. Вярност към паметта на кардинал Дьо Ришельо е да се докаже, както и е станало, че той няма как да е автор на това „Завещание“, което без неговото име никога не би придобило стойност. Макар и библиотекар в Сорбоната, абат Ладвока бърка, казвайки, че във въпросната библиотека бил намерен ръкопис на това творение, подписан собственоръчно от кардинала. Единственият ръкопис, приподписан по този начин, се пази в хранилището на министерство на външните работи; той е бил отнесен там чак през 1705 г. Подпис носи не „завещанието“ а кратък текст, съставен от абат Дьо Бурзеис, към който много по-късно е прибавено тъй нареченото завещание; дори бележките в полетата, писани собственоръчно от кардинала, доказват, че краткият текст не е негов; те обозначават пропуските на абат Дьо Бурзеис и онова, което следва да бъде преправено. Вж. „Отговор на господин Фонсьоман“. На кардинал Дьо Ришельо се вменява и една „История на майката и сина“; това е един твърде недостоверен разказ за неприятните разпри между Луи XIII и майка му. Тази мижава и нескопосна история вероятно е дело на Мезре. Ала при множеството книги, с които сме затрупани днес, какво значение има кой е автор на едно посредствено произведение? Умрял през 1642 г.

РИШЛЕ (Сезар Пиер), роден през 1631 г., първи съставил почти изцяло сатиричен речник — по-скоро опасен, отколкото полезен образец. Той е също първият автор на римни речници, тъжни произведения, от които личи колко малко благородни и богати рими съществуват в нашата поезия и които доказват изключителната трудност да се пишат добри стихове на нашия език. Умрял през 1698 г.

РОЛЕН (Шарл), роден в Париж през 1661 г., ректор на Университета, първият от тази среда, писал на френски чисто и благородно. Макар последните томове на неговата „История на древността“ съставени набързо, да не са равностойни на първите, това си остава най-добрата компилация, на който и да е език, понеже компилаторите рядко биват красноречиви, а Ролен е тъкмо такъв. Книгата му би спечелила много, ако авторът бе философ. Съществуват много истории на древността; в нито една от тях не се забелязва философският дух, който отличава невярното от истинското, невероятното от правдоподобното, който пренебрегва ненужното. Умрял през 1741 г.

РОО (Жак), роден в Амиен през 1620 г. Сбил и изложил ясно и методично философията на Декарт. Днес обаче тази философия, бъркаща почти във всичко, има единствено заслугата, че се е противопоставяла на древните грешки. Умрял през 1674 г.

РОТРУ (Жан), роден през 1609 г., основател на театъра. Първата сцена и част от четвърто действие на „Венцел“ са шедьоври. Корней го е наричал свой баща. Знаем до каква степен синът надминава бащата. „Венцел“ е създадена след „Сид“; подобно на „Сид“ е изцяло подражание на испанска пиеса. Умрял през 1650 г.

РУСО (Жан Батист), роден в Париж през 1669 г. Хубави стихове, огромни грехове и продължителни нещастия го правят много известен. Или трябва да му се вменят куплетите, заради които е изселен, които наподобяват други, за които е признал, че са негови, или да бъдат заклеймени двете съдебни институции, които отсъждат в негова вреда. Не че два трибунала, та дори и най-многобройни, не биха могли да причинят големи несправедливости при един преобладаващ фракционерски дух. Против Русо се била обявила една гневна и упорита фракция. Малко хора са ставали повод за такава омраза и са я усещали по-силно. Цялото общество се надига против него до изселването му, та дори и години подир това; в крайна сметка успехите на Ламот, неговия съперник, приемът, който му се оказвал, репутацията, която се приемала като узурпация, умението му да си извоюва определена власт в литературата, настройват против него всички литератори и те застават на страната на Русо, от когото вече не се боели. Почти цялата публика се обърнала към него. Ламот им се струвал прекадено щастлив, понеже бил богат и приет навсякъде. Те забравяли, че човекът е сляп и много болен. Съзирали в Русо един клет изгнаник, без да им хрумне, че е по-тъжно да си сляп и болен, отколкото да живееш във Виена и в Брюксел. Действително и двамата били много нещастни: единият по вина на природата, другият — заради пагубното премеждие, донесло му присъдата. И двамата служат за пример колко несправедливи са хората, как се променят техните преценки и колко безумно е да си даваме труд, за да ги спечелим на своя страна. Умрял в Брюксел през 1740 г. Русо рядко проявява ведрост, изящество, чувство и въображение в своите творби; отлично умее да поднесе непристойна епиграма или откъс в стихове. Неговите „Послания“ са писани с желязно перо, топнато в най-отвратителна жлъч. Той нарича госпожиците Луванкур, три твърде приятни сестри, три гадни вълчици; назовава държавния съветник Руйе заядлив, злобен и проклет простак, след като преди това го възхвалява в една посредствена ода. Неговите „Послания“ са замърсени от думи като пройдохи и шашкъни. Разбира се, редно е човек да прояви благородна гордост спрямо враговете си, ала тези лишени от закачливост, от приятност ругатни са в противоречие с гордостта на една душа.

Колкото до куплетите, заради които е изселен, вж. статиите ЛАМОТ и СОРЕН.

Тук ще се задоволим да отбележим как Русо признава, че пет от злощастните куплети са негови и така си навлича вината за останалите пред всички съдебни инстанции и пред почтените хора. Поведението му подир присъдата съвсем не е доказателство в негова полза; разполагаме с писмо от някой си Медин, от Брюксел, от 7 май 1737 г., в което се казва дословно: „Русо нямаше достъп до друга маса, освен до моята, нямаше друго убежище, освен моя дом; сто пъти ме целува и прегръща в деня, когато застави кредиторите ми да издействат да бъда арестуван.“ Нека добавим към това поклонническото посещение на Русо до „Нотр Дам дьо Ал“ и сами да преценим дали трябва да му се доверим в историята с куплетите.

РЬОНОДО (Йозеб), роден през 1646 г., много учен в областите на историята и на източните езици. Можем да му се сърдим, че попречил речникът на Бейл да бъде отпечатан във Франция. Умрял през 1720 г.

РЬОНОДО (Теофраст), лекар, учен в различни области, първи автор на френски вестници. Умрял през 1653 г.

РЮИНАР (Тиери), бенедиктинец, роден през 1657 г., работлив критик. Поддържал против Додуел мнението, че „в началните си времена Църквата е дала огромен брой мъченици“. Може би не е правел голяма разлика между мъченическите и обичайните смърти, между преследванията по религиозни причини и преследванията по политически. Тъй или иначе, бил сред учените хора в своето време. Бенедиктинците главно през този век правят най-задълбочени изследвания, както Мартен, за древните църковни ритуали. Тюилие и мнозина други изровиха изпод земята руините на средновековието. Това е все още нов жанр, откроил се единствено през века на Луи XIV, и единствено френските бенедиктинци са го развили. Умрял през 1709 г.

САВАРИ (Жак), роден през 1622 г., първи писал за търговията. Дълго бил търговец. Съветът се допитал до него относно наредбата от 1670 г. за всичко, свързано с търговията, и той написал почти всички подточки. „Търговски речник“, дело на самия него и на брат му Филемон, каноник при „Сен Мор“, се оказал нещо твърде полезно и съвсем ново; тези книги обаче са като интересите на владетелите, за петдесет години всичко се променя. Предметите, търговските връзки, печалбите, тънкостите днес не са същите, както по времето на Савари. Умрял през 1690 г.

САЛО (Дьони дьо), роден през 1626 г., съветник в парижкия парламент, основател на вестници. Бейл усъвършенства този жанр, опошлен впоследствие от някои вестници, публикувани до безкрай от алчни издатели и запълнени с неверни данни, нелепости и лъжи от непознати писатели. Така в крайна сметка се стигна до публична размяна на възхвали и отрицания, особено в периодичните издания; литературата ужасно западна от тези безобразия. Умрял през 1669 г.

САНДРА ДЬО КУРТИ, роден в Париж през 1644 г. Поместваме името му тук само за да предупредим французите, а най-вече чужденците, колко трябва да внимават с всевъзможните лъжливи текстове, отпечатани в Холандия. Курти е бил един от най-възмутителните автори в този жанр. Той наводнява Европа с измислици, наречени истории. Било е срамно един капитан от шампанския полк да отиде в Холандия да продава лъжи на издателите. Той и такива като него, писали всякакви пасквили срещу собственото си отечество, срещу добри благородници и владетели, които не желаят да отмъщават, срещу граждани, които не могат да го сторят, заслужават ненавистта на обществото. Той пише „Поведението на Франция след Неймехенския мир“ и „Отговор“ на тази книга; „Състоянието на Франция при Луи XIII и при Луи XIV“, „Що стори Марс при войните в Холандия“; „Любовни завоевания на великия Алкандр“; „Френски любовни интриги“; „Животопис на Тюрен“ „Животът на адмирал Колини“; „Мемоари“ на Рошфор, Д’Артанян, Монбрен, Вордак, маркиза Дю Френ; „Политическо завещание на Колбер“ и много други произведения, забавлявали и залъгвали невежите. Подражават му авторите на жалките брошури против Франция, „Събирач“, „Епилогист“ и куп други периодични простотии, вдъхновени от глада, диктувани от глупостта и лъжата, четени едва-едва от разни негодници. Умрял в Париж през 1712 г.

САНЛЕК (Луи), роден в Париж през 1650 г., редовен каноник, поет, написал някои хубави стихове. Характерно е за века на Луи XIV, че са многобройни посредствените поети, писали нелоши стихове тук-там. Повечето от тези стихове са продукт не на гения, а на своето време. Умрял през 1714 г.

САНСОН (Никола̀), роден в Абвил през 1600 г.; баща на географията преди Гийом дьо л’Ил. Умрял през 1667 г. Синовете му са продължители на неговите заслуги.

САНТЬОЙ (Жан Батист), роден в Париж през 1630 г. Минава за отличен поет на латински, ако човек може да бъде такъв, и не го бива за френски стихове. Химните му се пеят в църквите. Понеже не съм бил у Меценат между Хораций и Вергилий, нямам представа дали тези химни са толкова добри, колкото се твърди; дали например Orbis redemptor, nunc redemptis не е детинска игра на думи. Нямам доверие на модерните латински стихове. Умрял през 1697 г.

САРАЗЕН (Жан Франсоа), роден близо до Кан през 1605 г., писал приятно в проза и в стихове. Умрял през 1654 г.

САСИ ЛЬОМЕТР (Луи Исаак), роден през 1613 г., един от добрите писатели от „Пор Роаял“. Негово дело са „Библията от Роайомон“ и преводът на комедиите на Теренций. Умрял през 1684 г. Неговият брат Антоан Льометр се оттегля също като него в „Пор Роаял“. Преди това бил адвокат; смятали го за много красноречив човек; това престанало да бъде така, щом проявил суетата да поръча да отпечатат неговите пледоарии. Друг Саси, адвокат, член на Френската академия, ала от друго семейство, е направил уважаван превод на писмата на Плиний през 1701 г.

СЕВИНЕ (Мари дьо Рабютен), съпруга на маркиз Дьо Севине, родена през 1626 г. Нейните „Писма“ пълни с анекдоти, писани свободно и със стил, който обрисува и оживява всичко, представляват най-добрата критика към наперените писма, в които се цели остроумие, а още повече към онези, които не са истински и целят имитация на епистоларния стил, разкривайки фалшиви чувства и нереални приключения пред въображаеми получатели. Жалко е, че напълно й липсва вкус, че не съумява да отдаде почит на Расин, че сравнява надгробното слово за Тюрен, произнесено от Маскарон, с големия шедьовър на Флешие. Умряла през 1696 г.

СЕГРЕ (Жан), роден в Кан през 1625 г. Нейно Височество го нарича задушевен; всъщност бил с богата душевност и истински литератор. Бил принуден да напусне работата си при принцесата, тъй като се противопоставил на брака й с граф Дьо Лозен. Неговите „Еклоги“ и преводът му на Вергилий му спечелили уважение; днес обаче те вече не се четат. За отбелязване е, че се помнят стихове от „Фарсал“ на Бребьоф, а нито един — от „Енеида“ на Сегре. Иначе Боало хвали Сегре и отрича Бребьоф. Умрял през 1701 г.

СЕН ПАВЕН (Дьони Санген дьо). Бил сред хората със заслуги, които Депрео в своите „Сатири“ причислява към слабите писатели. Малкото неща, останали от него, минават за образци на изящен вкус. Личните му качества са оценени от тази епитафия, съчинена за него от Фийобе, отговорник по прошенията, един от най-възпитаните хора през този век:

Под този гроб е Сен Павен:

бъди за него наскърбен.

Ако приятел си, не бягай,

за двама ви си поплачи.

Не си? За тебе трий очи,

о, страннико, би ти прилягал.

Умрял през 1670 г.

СЕН ПИЕР (Кастел, абат Дьо), роден през 1658 г., благородник от Нормандия, разполагал с малко средства и известно време ги делил с известните Вариньон и Фонтенел. Писал много за политика. Най-добро определение като цяло за неговите работи е онова, което е казал за тях кардинал Дюбоа — мечти на един добър гражданин. Съвсем простичко разсъждавал в книгите си относно най-обикновени нравствени истини; също съвсем простичко почти винаги твърдял за невъзможни неща, че могат да бъдат осъществени. Безкрайно настоявал за вечен мир, за нещо като европейски парламент, наречен от него европейска диета. Подобен химеричен проект бил отчасти вменен на крал Анри IV; за да подкрепи своите идеи, абат Дьо Сен Пиер твърдял, че тази европейска диета е одобрена и описана от дофина, от херцога на Бургундия, че сред документите на принца били намерили план за нея. Позволил си тази измислица, за да наложи по-силно своя проект. Добросъвестно цитира писмото, с което кардинал Дьо Фльори отговорил на неговите предложения: „Господине, забравяте да уточните като първоначална стъпка да се изпрати група от преговарящи, за да дадат насока на сърцата и ума на владетелите.“ Все пак абат Дьо Сен Пиер бил твърде полезен. Той работил много за премахването във Франция на заробващия и произволен личен народен данък; само в това отношение писал и действал като държавник. Бива единодушно изключен от Френската академия, задето при регентството на херцог Д’Орлеан отдава доста силно в своята „Полисинодия“ предпочитание на установяването на съвети пред начина на управление на Луи XIV, покровител на Академията. Кардинал Дьо Полиняк подема акция за неговото изключване и успява. Странното е, че тъкмо тогава кардинал Дьо Полиняк заговорничи срещу регента, а принцът осигурява квартира в Пале Роаял на Сен Пиер и всичките му роднини работят там, и при все това не се надига срещу изключването. Абат Дьо Сен Пиер изобщо не се оплаква. Той продължава като философ да живее сред тези, които го изключват. Неговият колега Боайе, бивш епископ на Мирпоа, не допусна при смъртта му той да бъде възхвален в Академията според обичая. Суетните цветя, хвърлени върху гроба на един академик, не добавят нищо към репутацията му, нито към заслугите му: отказът обаче е оскърбление, стореното от абат Дьо Сен Пиер, почтеността и мекотата му заслужават по-друго отношение. Той умря през 1743 г. на осемдесет и шест години. Няколко дни преди смъртта му го запитах как гледа на този преход; той ми отговори: „Все едно излет сред природата.“

Най-чудноватото нещо в неговите произведения е представата за бъдещото отпадане на мохамеданството. Той уверява, че ще дойде време, когато разумът ще надделее у хората над суеверието. Казва тъй: хората ще разберат, че за да се харесаме на Бог, са нужни единствено търпение, учтивост и добронамереност. Казва също: не е възможно книга, в която има погрешни съждения, предадени като верни, абсурдни неща, противоречащи на здравия разум, възхвали за неправедни действия, да е дадена чрез откровение на съвършено същество. Той твърди, че до петстотин години всички умове, дори най-недодяланите, ще получат просветление спрямо тази книга; че самият велик мюфтия и кадиите ще осъзнаят как е в техен интерес да разсеят заблудите сред хората и как могат да бъдат по-полезни и по-уважавани, опростявайки религията. Този трактат е любопитен. В „Анали на Луи XIV“ той заявява, че държавата следва да изгради килии в „Птит Мезон“ за нетолерантните богослови и че би било подходящо подобни луди да бъдат изобразени в театъра.

Тук е мястото да изтъкнем, че авторът на „Векът на Луи XIV“ дава този списък на писатели и творчески умове, разцъфнали при Луи XIV, чак след като е прочел техните произведения и нерядко, след като е опознал самите тях, като е потърсил всякакви възможности да се осведоми относно този знаменит век, след като бива назначен за историограф на Франция. Той не би могъл да говори в този списък за „Политически анали“ на абат Дьо Сен Пиер относно Луи XIV, тъй като „Векът“ е отпечатан за първи път през 1752 г., а „Аналите“ на абат Дьо Сен Пиер излизат едва през 1758 г., бидейки отпечатани през 1757 г. Следва да признаем, че тези „Анали“ представляват безкрайна сатира против управлението на монарха, което заслужава по-голямо уважение; при това сатирата не е достатъчно добре написана, за да бъде простена нейната несправедливост. Семейството на абата, долавяйки колко опасни могат да бъдат последствията от подобно произведение, кара автора да не го прави публично достояние: то бива отпечатано едва подир смъртта му. Как тогава роденият в Кастр абат Сабатие, дал впоследствие списък на писателите в продължение на три века, би могъл да твърди, че авторът на „Векът на Луи XIV“ е почерпил зле изпълнената си идея от „Политически анали“, даващи поразителна картина на духовния прогрес в нашата нация?

Първо, няма как авторът на „Века“ да е заимствал от „Аналите“ на абат Дьо Сен Пиер, които не би могъл да познава и спрямо които отмъщава за паметта на Луи XIV, след като се запозна с тях. Второ, пълна лъжа е, че в своята книга абат Дьо Сен Пиер се е разпрострял относно прогреса на човешкия дух в нашата нация. Той казва едва няколко думи за това; когато пък говори за изящните изкуства, целта му е да ги принизи.

Ето какво говори на страница 155: „Живописта, скулптурата, музиката, поезията, комедията, архитектурата са доказателство за броя на ленивците, за вкуса им към леността, който води до хрантутенето и поддържането на други подобни ленивци, хора, които уж се водят приятни, но надали са полезни“ и т.н.

Със сигурност е рядкост да чуем от един академик, че изкуства, изискващи упорит труд, са занимание за ленивци.

Колкото до личността на Луи XIV, той иска да го принизи, също както и изкуствата, които кралят е закрилял. Можем единствено с възмущение да цитираме казаното от него на страница 265: „Луи си управляваше и спрямо съседите, и спрямо поданиците си, все едно бе приел за девиз реченото от един тиранин; «Нека ме мразят, но да се боят от мене.» Той жертваше всичко при възможността да си отмъсти и да покаже с радост на публиката колко е опасен; такива са тежненията на посредствените души, на всички деца, на всички обикновени хора.“

Най-сетне той на много места се отнася към Луи XIV като към едно голямо дете. А той, след като безусловно представлява застаряло дете, завършва книгата си с думите: Рай за благотворците; не се осмелява да каже: Рай за злоговорците.

Колкото до абат Сабатие, роден в Кастр и дошъл да сее в Париж клевети срещу малко пари, трудно е да се надяваме на рай за него. Да му го пожелаем дори е направо усилие.

СЕНСЕ, роден през 1643 г., първи камериер на Мария Тереза, поет с особено въображение. Неговата приказка „Каймак“ е изискано произведение, като се изключат някои места. Това е пример, който ни учи, че може да се разказва и по различен начин от Лафонтен. Нека отбележим, че тази творба, която му е най-добра, е единствената, която не е включена в неговия сборник. В неговите „Подвизи на Аполон“ също се разкриват особени и нови прелести. Умрял през 1737 г.

СЕНТ ЕВРЬОМОН (Шарл), роден в Нормандия през 1613 г. Сластните му разбирания, писма, писани до придворни във време, когато самата дума „двор“ била произнасяна натъртено от всички, посредствени стихове, наричани „стихове за пред обществото“, съставени сред знаменитости — всичко това заедно с богатия му дух съставило репутацията на неговите произведения. Някой си Де Мезо поръчва да ги отпечатат заедно с животопис на автора, съставляваща отделен дебел том; в този дебел том няма и четири интересни страници. Той е изпълнен със същите неща, каквито откриваме в творбите на Сент Еврьомон; това е печатна приумица, злоупотреба с издателския занаят. Посредством подобни хрумвания книгите станаха безкрайно много, без знанията да нарастват. Знаем за изгнанието му, познаваме философията и работите му. Когато на смъртния одър го запитали дали иска да се „помири“, той отговорил: „Ще ми се да се помиря с апетита.“ Погребан е в Уестминстър заедно с кралете и видните хора на Англия. Умрял през 1703 г.

СЕНТ МАРТ (Гоше дьо). В продължение на над сто години този род е дал доста учени. Първият Гоше дьо Сент Март бил Шарл, красноречив за своето време. Умрял през 1555 г.

Севол, племенник на Шарл, се отличил в литературата и в делата. Той превзел Поатие под водачеството на Анри IV. Умрял в Луден през 1623 г. и прочутият Юрбен Грандие произнесъл надгробно слово за него.

Синът му Абел дьо Сент Март имал вкус към литературата като баща си, умрял през 1652 г. Неговият син, кръстен Абел като него, тръгнал по неговия път. Умрял през 1706 г.

Севол и Луи дьо Сент Март, братя близнаци, синове на първия Севол, погребани и двамата в Париж в общ гроб край „Сен Севрен“ се откроявали с познанията си. Двамата написали Gallia Christiana. Севол умрял през 1652 г., Луи — през 1656 г.

Техният братовчед Дьони дьо Сент Март довършил делото им. Умрял в Париж през 1725 г.

Пиер Севол дьо Сент Март, по-голям брат на последния Севол, бил историограф на Франция. Умрял през 1690 г.

СЕНТ ОЛЕР (Франсоа Жозеф дьо Бопоал, маркиз Дьо). Изключителна особеност е, че най-хубавите му стихове са писани, когато е над деветдесетте. Поетическото изкуство му станало близко едва когато бил над шейсетте, както при маркиз Дьо Лафар. Сред първите стихове от него, които се знаят, откриваме и тези, приписвани на Лафар:

О, музо прелестна и лека,

по склона бял на Хеликон

дари на стария Анакреон

таз прелест, ласкава пътека,

що разтушава ведро всеки

дори при най-суров сезон,

та сред безброй цветя, разцъфнали с възторзи,

тук чар и смях не бива невъзнаграден,

а върху сивия перчем

полагаш чудните си рози и т.н.

Заради този текст той бил приет в Академията; Боало пък искал да го отхвърлят заради него. Той умря през 1742 г., на близо сто години, според някои — на сто и две. Веднъж на над деветдесет и пет годишна възраст вечерял с госпожа графиня Дю Мен: тя го нарекла Аполон и искала да й каже някаква тайна. Той отвърнал:

За тайна пита ме богиня

а има истина една:

ако съм Аполон, тя би била Тетида,

не само муза, и завършил би деня.

Не тъй старият Анакреон е писал и по-лоши неща. Ако гърците бяха имали писатели като нашите добри автори, щяха да са още по-суетни, а ние бихме им ръкопляскали днес с много по-голямо основание.

СЕРИЗИ (Жермен Абер дьо) живее през времето, когато е зората на добрия вкус и установяването на Френската академия. Неговото произведение „Как очите на Филис се обърнаха на звезди“ било хвалено като шедьовър, ала не било преиздавано, след като се появили добри автори. Умрял през 1655 г.

СЕРСО (Жан Антоан ДЮ), роден през 1670 г., йезуит. В стихотворенията му, писани на френски, които са незначителни, има простодушни и нелоши редове. Смесва изчистения език на своя век с езика на Маро, като задръства поезията с неприятна лекота, която съсипва езика в наши дни покрай остарелите думи и изрази. Умрял през 1730 г.

СИЛВА, роден в Бордо, много известен лекар в Париж, написал уважавана книга за кръвопусканията, самият той струвал много повече от книгата си. Бил един от онези лекари, които Молиер не би могъл и не би посмял да обрисува смешно. Умрял към 1746 г.

СИМОН (Ришар), роден през 1638 г.; от „Оратоар“; отличен критик. Неговата „История на произхода и напредъка на доходите на духовенството“ и „Критическа история на Стария Завет“ и пр. са четени от всички учени. Умрял в Диеп през 1712 г.

СИРМОН (Жак), йезуит, роден към 1559 г., един от най-учените и най-приятните хора на своето време. Почти не се знае, че е бил изповедник на Луи XIII, тъй като той не допуска да се говори за него, след като заема деликатния пост. Бил предпочетен от папата пред всички италиански учени, за да напише предговора към сборника на съборите. Многобройните му произведения били силно уважавани, но твърде малко четени. Умрял през 1651 г.

СИРМОН (Жан), племенник на предходния, историограф на Франция със заповед да бъде признат за държавен съветник, каквато обикновено съпътствала длъжността историограф. Едно от основните му произведения е „Животопис на кардинал Д’Амбоаз“, съчинена от него единствено за да бъде поставен този министър по-долу от неговия покровител кардинал Дьо Ришельо. Той бил един от първите академици. Умрял през 1649 г.

СКАРОН (Пол), син на съветник от горната камара, роден през 1610 г. Комедиите му са по-скоро буйни, отколкото смешни. „Преоблеченият Вергилий“ е направо шутовска. Неговият „Комичен роман“ е почти единственото му произведение, което хората с вкус все още харесват; той им допада обаче в качеството си на весела, забавна и посредствена творба. Точно както предсказва Боало, Луи XIV се оженва за неговата вдовица. Умрял през 1660 г.

СКЮДЕРИ (Жорж дьо), роден в Авр дьо Грас през 1601 г. Покровителстван от кардинал Дьо Ришельо, известно време съперничел на Корней. Името му е по-известно от произведенията му. Умрял през 1667 г.

СКЮДЕРИ (Мадлен дьо), сестра на Жорж, родена в Хавър през 1607 г., по-известна днес с някои приятни стихове, които остават след нея, отколкото с огромните романи „Клелия“ и „Кир“. Луи XIV й дал пенсия и я приел достойно. Тя получила първата награда за красноречие, учредена от Академията. Умряла през 1701 г.

След смъртта на Фенелон Луи XIV лично изгорил всички ръкописи, които херцогът на Бургундия бил запазил от своя наставник. Рамзи, ученик на известния архиепископ, ми написа следното: „Ако той бе живял в Англия, би разгърнал своя гений и бил дал воля без опасения на своите принципи, които си останаха непознати.“

СОВЬОР (Жозеф), роден в Ла Флеш през 1653 г. Научава без преподавател основите на геометрията. Той е един от първите, пресметнали възможностите и липсата на възможности в хазартните игри. Той казва, че всеки може да постигне в математиката колкото и всеки друг. Това е така за заелите се да се обучават, но не и за изобретателите. До седмата си година бил ням. Умрял през 1716 г.

СОМЕЗ (Клод дьо), роден в Бургундия през 1588 г., оттеглил се в Лайден, за да бъде свободен, човек с огромна ерудиция. Твърди се, че кардинал Дьо Ришельо му предложил пенсия от дванайсет хиляди франка, за да се завърне във Франция, при условие че пише хвалебствия за министъра, та дори негов животопис; Сомез обаче прекалено обичал свободата и мразел твърде силно онзи, когото приемал за най-голям неин враг, за да приеме подобно предложение. Кралят на Англия Чарлс II го наел да напише „Вик на кралската кръв срещу палачите на Чарлс I.“ Книгата не била на равнището на своя автор: Милтън, автор на една варварска, понякога възвишена поема за ябълката на Адам, образец за всички варварски поеми с теми от Стария Завет, отхвърлил Сомез, ала го отхвърлил, както кръвожаден звяр отхвърля дивак. И двете произведения, отвратително педантични, са напълно забравени. Имената на авторите им си остават. Умрял през 1653 г.

СОРБИЕР (Самюел), роден в Дофине през 1615 г., един от хората, носили титлата историограф на Франция. Приятел на папа Климент IX отпреди възшествието му, той получавал съвсем дребни знаци на щедрост от понтифекса и му писал: „Свети отче, изпращате маншети на човек, който няма риза.“ Досегнал се до различни науки. Умрял през 1670 г.

СОРЕН (Жак), роден в Ним през 1677 г. Бил смятан за най-добрия проповедник на реформираните църкви. Все пак го укоряват, както и всички негови събратя, за неговия „бежански“ стил. Той казва: „Трудно е за онези, които са жертвали родината си заради своята религия, да говорят чисто своя език“ и т.н. Иначе по негово време френският не се е развалил в Холандия, както е днес. Бейл не е имал бежански стил; единственият му недостатък е известна фамилиарност, достигаща до принизяване. Езиковите грешки на калвинистките пастори са се дължали на преповтарянето на неправилните изречения на първите реформатори; при това, понеже почти всички са възпитавани в Сомюр, Поату, Дофине или Лангьодок, запазват донякъде разваления провинциален говор. За Сорен в Хага било открито място за преподобен на благородниците. Бил учен и обичал удоволствията. Умрял през 1730 г.

СОРЕН (Жозеф), роден край Оранж през 1659 г., член на Академията на науките. Бил всестранен гений; от него обаче са останали само текстове в „Журнал де саван“ няколко математически съчинения и прословутият Factum против Русо. Злощастно известният процес вгорчил целия му живот и довел до безобразни обвинения срещу него. Русо намерил убежище в Швейцария, знаел, че неговият враг е бил пастор на реформистката църква в Берше, в областта Иверден, и насъбрал всякакви свидетелства против него. Редно е да знаем, че на Жозеф Сорен не му допаднало да бъде преподобен, бил отдаден на философията и математиката и предпочел пред селцето Берше своята родина Франция, Париж и Академията на науките. За да осъществи желанията си, му се наложило да се прехвърли към римската църква и той го сторил през 1690 г. Босюе, епископът на Мо, сметнал, че е покръстил един преподобен, а само спомогнал за добруването на един философ. Сорен се върнал подир много години в Швейцария, за да встъпи във владение на някои имоти на жена си, която също бил убедил да се раздели с реформистката вяра. Магистратите разпоредили да го арестуват като пастор отстъпник, който е направил и съпругата си отстъпница. Това се случило през 1712 г. след прословутия процес срещу Русо, а Русо тъкмо бил в Сольор. Тогава срещу Сорен били повдигнати направо дамгосващи го обвинения. Вменили му стари простъпки, за които едва ли не се полагала бесилка; после измъкнали в негов ущърб едно старо писмо, в което уж той лично изповядвал престъпленията си пред един пастор, негов приятел. Връх на безобразието било, че по най-жесток и долен начин отпечатали обвиненията и писмото в голям брой вестници, в приложенията към Бейл и Морери; това бил нов злокобен подход към очернянето на човек в Европа. Странно принизяване на литературата било един речник да бъде преобразен в съдебен протокол, като скандални обругавания мърсели произведения, създадени да бъдат сборници на познания — със сигурност това не съответствало на намеренията на първите автори на подобни архиви на литературата, впоследствие замърсени с безброй погрешни и отвратителни допълнения. Често писателското изкуство се превръща в противен занаят, при който неграмотни издатели заплащат на страница лъжи и повърхностни глупотевини на наемни драскачи, довели литературата до най-гадна професия. Поне да не поместваха в речници криминални обвинения, така се клевети без правно основание. Имах възможността да прегледам обвиненията срещу Жозеф Сорен; разговарях със сеньора на землището на Берше, където Сорен е бил пастор; обърнах се към всички роднини на сеньора на тази земя: той и близките му единодушно потвърдиха, че никога не са вижда ли писмото; вменено на Сорен; всички вкупом изразиха дълбокото си възмущение спрямо скандалната злоупотреба, извършена чрез приложенията към речниците на Бейл и на Морери; това справедливо възмущение трябва да изпитват в сърцата си всички почтени хора. Притежавам потвържденията на трима пастори, които признават, че никога не са виждали оригинала на предполагаемото писмо на Сорен, нито познават някого, който да го е виждал, нито пък са чували то да е било изпратено, до който и да е пастор от местността Во, и могат само да изразят неодобрение към използването на този документ.

Жозеф Сорен умря през 1737 г. като безстрашен философ, познаващ нищожността на всичко на този свят, изпълнен с дълбоко презрение към всички тия празни предразсъдъци, към всички тия крамоли, към неоснователните позиции, добавяни към товара на безбройните нещастия в човешкия живот.

Жозеф Сорен остави един син с истински заслуги, автор на трагедия, озаглавена „Спартак“, в която има щрихи, сравними с най-голямата сила на Корней.

СЬОНО (Жан Франсоа), роден през 1601 г., главен свещеник към „Оратоар“; като проповедник бил спрямо отец Бурдалу това, което е Ротру спрямо Корней — негов предшественик, рядко негов съперник. Смята се за един от първите, възстановили красноречието, а не за един от малобройните действително красноречиви хора. Умрял през 1672 г.

ТАЛМАН (Пол), роден в Париж през 1642 г. Макар да бил внук на богаташа Монторон и син на отговарящ за прошенията с двеста хиляди ливри рента днешни наши пари, се озовал почти бедняк. Колбер се погрижил за него, както и за други литератори. Той е в основата на историческия цикъл от медали, пуснати от краля. Умрял през 1712 г.

ТАЛМАН (Франсоа), роден в Ла Рошел през 1620 г., втори преводач на Плутарх. Умрял през 1693 г.

ТАЛОН (Омер), прокурор на парижкия парламент, оставил полезни мемоари, достойни за един добър магистрат и гражданин; красноречието му обаче още не е като в добрите времена. Умрял през 1652 г.

ТАРТЬОРОН, йезуит. Превел сатирите на Хораций, на Персий и на Ювенал, премахвайки непристойните грубости, с които е странно, че Ювенал, а още повече пък Хораций, са омърсили творбите си. В това отношение мислел за младите хора, за които смятал, че работел; преводите му обаче не са достатъчно буквални за тях; смисълът е предаден, ала не и думите поотделно. Умрял през 1720 г.

ТЕРАСОН (абат), роден през 1669 г., философ цял живот, включително в смъртта си. Има хубави моменти в неговия „Сет“. Преводът му на Диодор е полезен; „Изследване върху Омир“ се смята за безвкусно. Умрял през 1750 г.

ТИЕР (Жан Батист), роден в Шартр през 1641 г. Дължим му множество съчинения. Писал против признаването на манастира на корделиерите в Реймс: „На Бог и на свети Франциск, двама разпнати.“ Умрял през 1703 г.

ТОАНАР (Никола), роден в Орлеан през 1629 г. Твърди се, че участвал дейно в трактата на кардинал Норис „Сирийски епохи“. „Взаимовръзките между четиримата евангелисти“ е на гръцки и минава за любопитно произведение. Бил само учен, но задълбочен. Умрял през 1706 г.

ТОМАСЕН (Луи), от „Оратоар“ роден в Прованс през 1619 г., човек с дълбока ерудиция. Той пръв провел беседи за Отците, за съборите и за историята. В края на живота си забравил всичко, което знаел, и дори не помнел, че е писал. Умрял през 1695 г.

ТОРСИ (Жан Батист Колбер дьо), племенник на великия Колбер, министър при Луи XIV, оставил мемоари от Рисвикския до Утрехтския мир: те бяха отпечатани, докато се приключваше изданието на този „Опит върху века на Луи XIV“. Потвърждават всичко, което се твърди тук. Тези мемоари съдържат подробности, полезни единствено за онези, които искат да се просветят в дълбочина; написани са по-чисто от всички предходни мемоари; в тях се долавя вкусът на двора на Луи XIV. Най-ценни са обаче заради искреността на автора: единствено правдата и умереността са ръководили перото му. Умрял през 1746 г.

ТРИСТАН Отшелника, благородник от свитата на Гастон д’Орлеан, брата на Луи XIII. Бележитият и продължителен успех на неговата трагедия „Мариамна“ се дължал на тогавашното невежество. Нямало нищо по-добро; след като славата на тази пиеса се затвърдила, били потребни доста трагедии на Корней, за да бъде забравена. Има си все още народи, при които съвсем посредствени произведения минават за шедьоври, понеже не се намират гении, които да ги надминат. Общо взето не се знае, че Тристан написал в стихове Богородичната литургия, и не е чудно, че не се знае. Умрял през 1655 г.

Ето епитафията му, съчинена от самия него:

Бях куче край престол на превелик сеньор;

бях беден и такъв стремях се да изглеждам;

живях зле и мечтах си само за простор,

и край хазна умрях без капчица надежда.

ТУРЕЙ (Жак), роден в Тулуза през 1656 г., известен покрай своя превод на Демостен. Умрял през 1715 г.

ТУРНЬОФОР (Жозеф Питон дьо), роден в Прованс през 1656 г., най-големият ботаник на своето време. Бил изпратен от Луи XIV в Испания, в Англия, в Холандия, в Гърция и в Азия, за да усъвършенства естествознанието. Пренесъл обратно хиляда триста трийсет и шест нови видове растения и ни научил да разпознаваме нашите. Умрял през 1708 г.

ТЮРЕН. Този велик човек ни е оставил и мемоари, който намираме в неговия животопис, дело на Рамзи. Разполагаме с много мемоари на наши пълководци, ала те не са писали като Ксенофон и Цезар.

УЛИЕР (Антоанет дьо Лагард ДЕ). От всички френски дами, занимавали се с поезия, успява най-много, тъй като се помнят най-много нейни стихове. Жалко, че е автор на лошия сонет против възхитителната „Федра“ на Расин. Този сонет е добре приет от публиката само защото е сатиричен. Не е ли достатъчно, че жените са ревниви в любовта? Нима трябва и да бъдат литературни завистнички? Жена сатирик — това е едновременно Медуза и Сцила, две красавици, преобразени в чудовища. Умряла през 1694 г.

ФЕЛИБИЕН (Андре), роден в Шартр през 1619 г. Той е първият, назовал в надписите по парижкото кметство „Велики“ Луи XIV.

Чест му правят най-вече неговите „Беседи около живота на художниците“. Той е елегантен, дълбок, има отличен вкус; само дето казва твърде малко неща с твърде много думи и му липсва всякаква методичност. Умрял през 1695 г.

ФЕНЕЛОН (Франсоа дьо Салиняк), архиепископ на Камбре, роден в Перигор през 1651 г. Оставил е петдесет и пет отделни произведения. Всичките са дело на едно добродетелно сърце; ала „Телемах“ е съчинен с вдъхновение. Неоснователно бива заклеймен от Гьодвил и от абат Фейди. Умрял в Камбре през 1715 г.

ФЕРАН, съветник в двора по помощите. Рецитирани са негови много хубави стихове. И той като Русо имал принос към епиграмите и към мадригала. Ето една представа за вкуса на Феран:

В дан на любовта и тъгата

Целемн превърнат бил в чешма,

течала си тя сам-сама,

щом пиел някой от водата,

забравял лик и имена.

За да забравя свойта мила,

напразно тичах аз дотам:

тъй често бе менила плам,

че бе чешмата пресушила.

Виждаме как Феран влага повече естественост, изтънченост и изящество в галантните си сюжети, докато Русо се стреми със сила към разгул. Умрял през 1720 г.

ФЛЕШИЕ (Еспри), от графство Авиньон, роден през 1632 г., епископ на Лавор, впоследствие и на Ним, френски и латински поет, историк, проповедник, известен обаче главно с прекрасните си надгробни слова. Неговата „История на Теодосий“ е била предназначена за обучението на Негово Кралско Височество. Херцог Дьо Монтозие ангажирал най-добрите умове на Франция да създават добри произведения за неговото възпитание. Умрял през 1720 г.

ФЛЬОРИ (Клод), роден през 1640 г., допълнителен възпитател на херцога на Бургундия, изповедник на Луи XIV и на сина му, живял в двора в самота, отдаден на работа. Неговата „История на Църквата“ е най-добрата, създавана някога, а встъпителните бележки стоят по-високо от самата история. Те са почти дело на философ, историята обаче не е. Умрял през 1723 г.

ФОНТЕНЕЛ (Бернар Дьо Бувие дьо), роден в Руан на 11 февруари 1657 г. Той може да бъде разглеждан като най-универсалният ум във века на Луи XIV. Приличал е на щастливо разположена земя, даваща всякакви плодове. Не бил дори на двайсет, когато бил сътворил голяма част от своята трагична опера „Белерофон“; впоследствие създал операта „Тетида и Пелей“ в която доста имитирал Кинд и която постигнала голям успех. Успехът на „Еней и Лавиния“ не бил толкова голям. Опитал си силите в трагичния театър; помогнал на госпожица Бернар за няколко пиеси. Написал сам две, едната, от които била играна през 1680 г., но така и не била отпечатана. Тя за твърде дълго му навлякла несправедливи обвинения: негова заслуга било, че признавал, макар умът му да обхващал всичко, как няма таланта на своя чичо Пиер Корней за трагедиите.

През 1686 г. създал алегорията „Мир и Енеже“[24]; това били Рим и Женева. Тази известна шега заедно с „История на оракулите“ довела до преследване срещу него. Имало и друго, не тъй опасно, което било само литературно — задето дълго твърдял, че в много отношения модерните автори струват колкото древните. Расин и Боало иначе имали интерес Фонтенел да е прав, но се престорили, че нямат отношение към него и задълго затворили пред него портите на Академията. Писали епиграми против него, той също писал срещу тях и така и си останали врагове. Създал множество леки произведения, в които си личала изтънченост и дълбочина, разкриващи човек, който стои по-високо от творбите си. В стиховете и в неговите „Диалози на мъртвите“ личи духът на Воатюр, но по-разгърнат и по-философски. Неговата „Множествеността на световете“ била уникална по своя жанр. Той съумял да превърне „Оракулите“ на Ван Дал в приятна книга. Деликатната област, с която се занимава това четиво, му спечелила жестоки врагове, с които обаче имал щастието да си няма работа. Осъзнал колко е опасно човек да бъде прав за неща, относно, които овластени хора грешат. Насочил се към геометрията и към физиката със същата лекота, с която се занимавал с развлекателни изкуства. Бил избран за постоянен секретар на Академията на науките и изпълнявал тези функции в продължение на над четирийсет години при всеобщо одобрение. Неговата „История на Академията“ често озарява в ярка светлина дори напълно помръкнала памет за личности. Той пръв внесъл изящество в науките. Може понякога да е разгръщал сред тях прекалено много красоти, ала това са просто цветя, поникнали естествено сред множество предназначени за богата жътва класове.

„История на Академията на науките“ би била също тъй полезна, колкото е и добре написана, ако трябваше да се разказват само открити истини; налагало се е обаче и да обяснява как едно мнение се е борило срещу друго, като повечето са и унищожени.

Похвалите, с които удостоява мъртвите академици, имат странното свойство да придават достойнство на науките и са придали такова и на автора. Напразно абат Де Фонтен и други подобни лица са искали да опетнят неговата репутация; великите хора неизменно имат презрени врагове. Вярно, той публикува студени, не особено театрални комедии, както и апология на Декартовите завихряния, ала за комедиите му е простено покрай възрастта, а за картезианството — покрай стария начин на мислене, който в младостта му е бил разпространен в цяла Европа.

Най-сетне той бива признат за първи сред хората, чието ново изкуство е да обливат със светлина и изящество абстрактните науки, и има заслуги във всички други жанрове, към които се е обръщал. Безбройните таланти са били подкрепени от познания по езици и история, а той си остава и без уговорки над всички учени, които не са имали дарованието да направят открития.

Неговата „История на оракулите“, която представлява сдържано и умерено резюме на голямата история на Ван Дал, му докарва доста гневен обмен на мнения с няколко йезуити, компилатори на „Жития на светиите“, поради сходството на компилациите. Те писали по своя си начин срещу разумните доводи на Ван Дал и на Фонтенел. Парижкият философ не отговорил; отговорил неговият приятел, ученият Банаж, холандски философ, и книгата на компилаторите останала непрочетена. Много години по-късно йезуитът Льотелие, изповедник на Луи XIV, злощастен предвестник на всички спорове, породили толкова злини и смехотворни явления във Франция, обявил Фонтенел през Луи XIV за атеист и припомнил алегорията „Мир и Енеже“ Марк Рьоне дьо Поми, маркиз Д’Аржансон, тогава началник на полицията, а впоследствие министър на правосъдието, отклонил гоненията, които щели да започнат против Фонтенел; философът се позовава открито на това във възхвалата на министъра на правосъдието Д’Аржансон, произнесена в Академията на науките. Този анекдот е много по-любопитен от всичко, разказвано от абат Трюбле дьо Фонтенел. Умрял на 9 януари 1757 г. на възраст сто години без един месец и два дни.

ФОРБЕН (Клод, кавалер Дьо), водач на ескадра във Франция, велик адмирал на владетеля на Сиам. Оставил е любопитни мемоари под чуждо авторство и можем да съдим за нещата между него и Дюге Труен. Умрял през 1733 г.

ФРАГИЕ (Клод), роден в Париж през 1666 г., добър литератор с изискан вкус. Облича философията на Платон в добри латински стихове. По-добре да бе създал хубави френски стихове. Има превъзходни негови разсъждения в полезния сборник на Литературната академия. Умрял през 1728 г.

ФЬОКИЕР (Антоан дьо Па, маркиз Дьо), роден в Париж през 1648 г., офицер, доказал се във военни действия, дава отлични насоки, при все че е твърде строг критик. Умрял през 1711 г.

ФЮРТИЕР (Антоан), роден през 1620 г., известен покрай своя речник и поради участието в знаменит спор. Умрял през 1688 г.

ХАМИЛТЪН (Антоан, граф), роден в Кан[25]. Дължим му някои хубави стихове, той пръв пише романи с приятен вкус, а не шеговити като Скарон. Неговите „Мемоари на граф Дьо Грамон“ — той бил негов шурей — измежду всички книги си остават с най-незначително съдържание, но с много весел, жив и приятен език. Това е образец за забавен разговор, а не за книга. Героят на мемоарите няма други преживявания, освен да премята приятелите си на комар, да се оставя лакеят му да го обира и да пуска разни хитроумни забележки за приключенията на другите.

ХЕЛВЕЦИЙ, прочут лекар, писал много добре за устройството на животните и за треската. Умрял към 1750 г. Беше баща на един истински философ, който се отказа от поста главен наместник по фермите, за да се отдаде на литературата, и бе сполетян от съдбата на мнозина философи, преследвани заради някоя книга и за благонравието си.

ШАНТРО (Луи Льофевр), роден през 1588 г. Извънредно учен човек, един от първите, дали ред в историята на Франция; приема обаче една огромна неточност — че наследствените феоди са възникнали след Хюг Капет. Дори да съществуваше единствено примерът с Нормандия, дадена или по-скоро отмъкната като наследствен феод през 912 г., това би било достатъчно, за да унищожи становището на Шантро, което много историци застъпват. Впрочем сигурно е, че Шарльоман установява във Франция феоди с право на собственост и че тази форма на управление е било позната преди него в Ломбардия и в Германия. Умрял през 1658 г.

ШАПЕЛ (Клод Еманюел Люилие), извънбрачен син на Франсоа Люилие, главен счетоводител. Не е вярно, че той пръв си служи с повтарящи се рими; Д’Асуси го прави преди него, и то с успех.

Защо ти, пол кат роза нежна,

от милост не прие копнежа

на своя ближен в този свят?

Как мразиш ти най-безметежно

несторил нищо мъж нерад?

Да, видно е, че за поврат

да сторя нещо е надлежно.

Има множество повтарящи се рими при Воатюр. Шапел се справя по-добре от други в този жанр, притежаващ хармония и изящество, в който обаче понякога налага безплодно изобилие от рими пред мисълта и общия изказ. Сладострастният му живот и непретенциозността допринасят допълнително за известността на кратките му творби. Знаем, че в „Пътешествие до Монпелие“ се срещат множество черти на Башомон, син на председателя Льокоаньо, един от най-приятните хора на онова време. Впрочем Шапел е бил един от най-добрите ученици на Гасенди. Иначе трябва непременно да отличаваме от ласкателствата, които толкова литератори са отправяли към Шапел и подобни на него хора, похвалите, дължими на големите майстори. Характерни за Шапел, за Башомон, за Брусен и цялото това общество от квартала „Маре“ са били лекотата, веселието и свободата. Можем да съдим за Шапел по тази импровизация, която досега не съм виждал отпечатана. Осъществил я на масата, след като Боало изрецитирал една епиграма:

Снизяваш се от твойта слава

с четиристишие сега,

ала дали ти подобава

да се заяждаш все така,

ще видим, щом налея здраво

и чаша сложа ти в ръка!

Умрял през 1686 г.

ШАПЛЕН (Жан), роден през 1595 г. Ако не бе „Девата“, би имал репутация сред литераторите. Тази лоша поема му донесла по-голям успех, отколкото „Илиада“ на Омир. Иначе Шаплен е полезен с литературното си творчество. Той поправя първите стихове на Расин. Започва като оракул за авторите, а завършва опозорен. Умрял през 1674 г.

ШАРАС от Академията на науките, първият, писал стойностно за лекарствата — ето как при Луи XIV всички изкуства разширяват своя обсег. Този аптекар пътувал до Мадрид и се озовал в килиите на инквизицията, понеже бил калвинист. Бързото отричане от вярата и намесата на френския посланик му спасили живота и му върнали свободата. Той много се занимавал с експерименти с пепелянки и със средствата, за да се попречи на често смъртоносния ефект от отровата им. Само дето се объркал, твърдейки противно на Реди, че отровата на пепелянките не се съдържа в жълтата течност, излизаща от двете задзъбни джобчета на челюстите им. През време на експериментите бил хапан многократно, без от това да възникнат сериозни последствия. Умрял през 1698 г.

ШАРДЕН (Жан), роден в Париж през 1643 г. Никой пътешественик не е оставял по-любопитни мемоари. Умрял в Лондон през 1713 г.

ШАРЛЬОВАЛ (Жан Фокон ДЬО РИС), един от хората, придобили известност със своята деликатност, без да се излагат много пред публиката. Прословутият „Разговор между маршал Д’Окенкур и отец Кане“, отпечатан сред творбите на Сент Еврьомон, е от Шарльовал, както и малката „Бележка относно янсенизма и молинизма“, добавена от Сент Еврьомон. Стилът на финала е твърде различен в сравнение с началото. Покойният държавен съветник господин Дьо Комартен имаше ръкописа на Шарльовал, връчен му от автора. В „Морери“ четем как председателят Дьо Рис, племенник на Шарльовал, не искал да отпечата творбите на чичо си от страх да не би авторството да се превърне в петно за рода. Човек трябва да бъде отвратителен и по нрав, и по ум, за да си представи подобно нещо в нашия век; за един човек, носещ съдийска тога, това би била гордост, достойна за военните и варварски времена, когато тоги са се носели от неуки поради еднакво презрение към учението и към тогите. Умрял през 1693 г.

ШАРПАНТИЕ (Франсоа), роден в Париж през 1620 г., един стойностен академик. Дължим му превод на „Животопис на Кир“. Поддържал силно мнението, че надписите по публичните паметници във Франция трябва да бъдат на френски. Действително неохотата да си служим с езика, говорен в цяла Европа, представлява принизяване; самоцелно е да се говори на всички на език, който три четвърти от хората не разбират. Има нещо варварско в латинизирането на френските имена, което потомците ни не биха приемали: названията Рокроа и Фонтеноа биха били по-ефектни от названията Rocrosium и Fonteniacum. Умрял през 1702 г.

ШЕРОН (Елизабет), родена в Париж през 1648 г., известна с музиката, живописта и стиховете си, позната под нейното собствено име, а не под името на нейния съпруг Льое. Умряла през 1711 г.

ШИФЛЕ (Жан-Жак), роден в Безансон през 1588 г. Оставил доста изследвания. Умрял през 1660 г. Имало е седем писатели с това име.

ШОАЗИ (Франсоа Тимолеон дьо) от Академията, роден в Париж през 1644 г., изпратен в Сиам. Разполагаме с неговия разказ. При отпътуването си бил само подстриган, в Сиам го ръкополагат за свещеник за четири дни. Съчинил доста истории, има „Превод на «Имитация на Иисус Христос»“, посветен на госпожа Дьо Ментьонон с епиграф, гласящ: Concupiscet rex decorem tuum[26]; също и „Мемоари на графиня Де Бар“ Графиня Де Бар бил самият той. Обличал се и живял като жена години наред. Купил имение край Тур под името графиня Де Бар. В мемоарите му има простодушни описания как, преоблечен тъй, имал безнаказано любовници жени. Когато обаче кралят станал набожен, написал „История на Църквата“. В неговите „Дворцови мемоари“ има истини, доста неверни неща, както и небивалици; написани са твърде фамилиарно. Умрял през 1724 г.

ШОЛИЙО (Гийом), роден в Нормандия през 1639 г., познат покрай пренебрегваните си стихове и покрай техните смели и сластни прелести. В повечето откриваме свобода, наслада и философия, надхвърляща предразсъдъците: той си бил такъв по характер. Живял сред удоволствия и умрял безстрашно през 1720 г.

Най-често се цитират стиховете му от творбата под заглавие „Капката“ която започва тъй:

И бронз, и мрамор без пощада

рушиш, без никой да те спре.

Особено известно е посланието по повод смъртта на маркиз Дьо Лафар.

По-малко се боя, че наближава краят,

на принципи добри духът ми е опрян,

доволен, убеден, съмнения не зная,

дори живота си аз имам за презрян.

Без предразсъдъци измамата посрещам

на суеверен яд

и се издигам над

оковите на жалките души, които

все хулят, без дори да питат

създателя какво е взел и що е дал.

Друго послание до същия бива прието още по-бурно; то започва така:

Видях отблизо Стикс, фуриите съзирах;

в слуха ми вряза се и оня вой безспирен

на песа, дето бди над ада и смъртта,

и черен дим и плам към мене долетя,

забулил пред духа нещадно светлината:

тогава аз едва усетих си душата

как стяга се в едно усилие за миг

да срещне и смъртта, и всеки страшен лик.

Но разумът узна, защото бе възможно,

че ужас няма тук, че няма нищо сложно;

че призраците зли игра са на страха,

от дойката втълпен в сърцето и слуха

чрез върколаци зли, останали в наследство,

чрез демони и ад от ранното ни детство.

Тези редове не са доизгладени: това са заготовки за микеланджеловски статуи. Неговият нравствен стоицизъм не му докарва гонения; при все че бил абат, богословите го отбягвали и той живеел само сред приятели. Струвало си е да доизпипа произведенията си, но не умеел да доизглажда. Отпечатани са много негови блудкави светски съчиненийца; това се дължи на лошия вкус и на стиснатостта на издателите. Уводите в началото на сборника са дело на забравени люде, които смятат, че представляват добра компания, печатайки глупотевините на един човек, който действително е бил добра компания.

ШЬОВРО (Юрбен), роден в Луден през 1613 г., учен и забележителен ум, имал висока репутация. Умрял през 1701 г.

ШЬОМИНЕ, йезуит. Наричали го „Расин сред проповедниците“, а Бурдалу — „Корней“. Умрял през 1689 г.

Ще направим само една бележка, която ни се струва важна: следва грижливо да отделим поговорките в стиховете му от онези откъси, които заслужават да бъдат максими. Максимите са благородни, мъдри и полезни; те са създадени за хора, притежаващи образованост и вкус, за добра компания. Поговорките са за простолюдието; а знаем, че простолюдие има във всички съсловия.

Да изглеждаш почтен — означава да бъдеш.

Току ме виж заспал край неговия впряг.

Тук всяка възраст радост има, вкус и нрав.

Душата не трепти, щом вяра няма тук.

Тъй неправдоподобно вярното е нявга.

Ето максими, достойни за почтени хора. Ала ето такива стихове:

Котакът е котак, Роле пък е мръсник.

По кухните е тръгнал да си дири хляба.

Река да кажа „да“, таз кифла казва „не“.

Мирише ли добре? Муската не пестим.

Вергилий да, за свяст, за римите — Кино̀.

Това са си народни поговорки, а не редове, достойни да бъдат запаметени от познавачите. Умрял през 1711 г.

ЮЕ (Пиер Даниел), роден в Кан през 1630 г., универсален учен, запазил страстта си към проучванията чак до деветдесет и една годишна възраст. Призован от кралица Кристина в Стокхолм, станал впоследствие един от знаменитите хора, допринесли за възпитанието на дофина. Никога принц не е имал подобни учители. Юе става свещеник на четирийсет години; получава епископство Авранш, което после напуска, за да се отдаде напълно на проучвания като пенсионер. От всички негови книги най-полезни са „Търговията и мореплаването при древните“ и „Произходът на романите“. Около неговия „Трактат за слабостта на човешкия разум“ се вдига голям шум, който сякаш кара „Ангелослов“ да бледнее. Умрял през 1721 г.

Не си заслужава да разширяваме още този списък. В него са малобройни великите гении, доста многобройни са имитаторите, а бихме могли да добавим още дълга поредица от учени. Вече ще бъде трудно да се проявят нови гении, освен ако други нрави и друг вид управление преобърнат духовете. Няма как да изникнат универсални учени, тъй като всички науки се разгърнаха неимоверно. Ще се наложи всеки да се отдаде на частица от грамадната нива, култивирана през века на Луи XIV.

Известни творци

Музиканти

Досега френската музика, поне вокалната, не е била по вкуса на никоя друга нация. Тя и не би могла да бъде, тъй като френската прозодия е различна спрямо всички други в Европа. Ние акцентираме винаги върху последната сричка; всички други народи акцентират върху предпоследната, та и върху тази преди нея, както е при италианците. Единствено в нашия език има думи, завършващи с „нямо е“; тези звуци „ьо“ („йо“), не биват произнасяни при обикновена декламация, ала се чуват при нотираната декламация, и то по един и същи начин, gloi-reu, victoi-reu, barbari-eu, furi-eu[27] (глоа-рьо, виктоа-рьо, барбари-ьо, фюри-ьо…). Ето защо повечето ни мелодии и речитативи са непоносими за всеки, който не е свикнал с тях. Климатът също не допуска гласовете да са тъй леки, както е в Италия; при нас липсва навикът, дълго време обичаен при папата и в останалите италиански дворове, да лишаваме мъжете от тяхната мъжественост, за да имат гласове, по-красиви от женските. Като добавим към всичко това и мудността на нашето пеене, тъй рязко контрастираща с живостта ни като нация, френската музика винаги ще си остане харесвана само от французи.

Независимо от тези обстоятелства чужденци, пребивавали дълго във Франция, признават, че нашите музиканти са създали шедьоври, напасвайки мелодиите си към нашите слова, като нотираната декламация често е възхитително изразителна; тя обаче е подходяща само за много привикнали към нея уши и изпълнението трябва да бъде съвършено; необходими са актьори: в Италия певците са достатъчни.

Инструменталната музика е повлияна от монотонността и мудността, за които бива укорявана вокалната; много от нашите симфонии обаче, както и най-вече танцовите мелодии, срещат силно одобрение при други нации. Те се свирят в доста италиански опери; неизменно единствено те са добре дошли за един крал, поддържащ една от най-добрите опери в Европа, който наред с разнообразните свои дарования се е отнасял особено грижливо към музиката.

ЛЮЛИ (Жан Батист), роден във Флоренция през 1633 г., доведен във Франция на четиринайсет години, тогава умеел да свири само на цигулка, ала станал бащата на истинската музика във Франция. Той съумял да подчини таланта си на гения на езика; това бил единственият път към успеха. За отбелязване е, че тогава италианската музика не е била далеч от ниските тонове и от благородната простота, която ни допада и до днес в речитативите на Люли.

Надали нещо прилича повече на тези речитативи от прочутия мотет на Люли, пят в Италия с такъв успех през седемнайсети век, който започва така:

Sunt breves mundi rosae

Sunt fugitivi flores;

Frondes peluti annosae

Sunt labiles honores.

Редно е да отбележим, че в тази съвсем декламаторска музика, сродна с древните песнопения, красотата на пеенето се дължи главно на естествената прелест на думите; може да се декламира единствено онова, което си го заслужава. Тук е причината мнозина да се заблуждават относно времето на Кино̀ и на Люли. Поетите са завиждали на поета, а не на музиканта. Боало укорява Кино̀ за:

… глупотевини доволно сладострастни,

облече ги Люли чрез музика прекрасна.

Нежните чувства, изразявани тъй добре от Кино̀, са под неговото перо истинско описание на човешкото сърце, а не сладострастни глупотевини. С изказа си Кино̀ освежава музиката много повече, отколкото изкуството на Люли е освежавало думите. Необходими са били тези двама души и актьори, за да превърнат някои сцени от „Атис“ „Армида“ и „Роланд“ в спектакъл, невиждан от античността и от който и да е днешен народ. Отделни мелодии и малки арии не съответстват на съвършенството на тези големи сцени. Тези мелодийки и песнички са в духа на нашите коледни песни; те приличат на венецианските баркароли: тогава са се стремели към това. Колкото по-слаба била музиката, толкова по-лесно се запомняла; речитативите обаче са толкова красиви, че Рамо никога не успява да ги засенчи. Той казвал: „На мен ми трябват певци, а на Люли — актьори.“ Рамо радвал слуха, а Люли — душата: едно от големите предимства на века на Луи XIV е, че Люли е срещнал Кино̀.

Подир Люли всички музиканти като Колас, Кампра, Детуш и другите са негови имитатори, докато не се появява Рамо, който ги надскача с дълбоката си хармоничност и превръща музиката в ново изкуство.

Колкото до църковните музиканти, макар във Франция някои да са си спечелили известност, работите им не са били изпълнявани другаде.

Художници

При живописта не е като при музиката. Една нация може да има вид пеене, което да допада единствено на нея, тъй като геният на езика й не би приел друго; художниците обаче трябва да представят природата, която е една във всички страни и се гледа с едни и същи очи.

За да си спечели един художник справедлива репутация, трябва работите му да бъдат ценни и за чужденците. Не е достатъчно да си имаш шепа поддръжници и да те хвалят в разни книжки — трябва да бъдеш купуван.

Талантът на художниците понякога бива стеснен от нещо, което би следвало да го разгръща; става дума за академичния вкус, за похватите, които те възприемат подир онези, които стоят над тях. Академиите със сигурност са много полезни при обучение на ученици, особено ако ръководителите работят с изискан вкус; ако обаче началниците са безвкусни, ако похватите са сухи и бледи, ако лицата са изкривени, ако картините са рисувани като ветрила, учениците в стремежа си да имитират или да се харесат на лошия преподавател напълно губят представа за същинската природа. Академиите имат едно проклятие: нито едно произведение, което се нарича академично, в нито един жанр не се е оказало гениално: посочете ми творец, обсебен от страха, да не би да не уцели похватите на своите събратя — неговите творби ще бъдат претенциозни и измъчени; посочете ми човек със свободна воля, преизпълнен от природата, която рисува — той ще успее. Почти всички велики творци са разцъфнали преди възникването на академиите или са работили с вкус, различен от онзи, царил в тези общности.

Корней, Расин, Депрео, Льосюйор, Льомоан не само поемат по различен път спрямо събратята си, ами те почти до един са им били врагове.

ПУСЕН (Никола), роден в Андьолис, в Нормандия, през 1594 г., бил самоук гений; усъвършенствал се в Рим. Наричат го художник на хората на духа; бихме могли да го наречем и художник за хората с вкус. Единственият му недостатък е, че е прекалил с тъмните отсенки на римската школа. В свое време е бил най-големият художник в Европа. От Рим го поканили в Париж, той бил засегнат от завист и заговори и се оттеглил: това се случва с не един творец. Пусен се завърнал в Рим, където живял беден, но доволен. Философията го въздигнала над богатството. Умрял през 1665 г.

ЛЬОСЮЙОР (Йосташ), роден в Париж през 1617 г., имал за едничък учител Вуе, ала станал отличен художник. Бил довел изкуството на живописта до най-големи висини, но умрял само на трийсет и осем години, през 1655 г.

БУРДОН и ЛЬОВАЛАНТЕН били известни. Три от най-добрите картини, красящи църквата „Сан Пиетро“ в Рим, са на Пусен, на Бурдон и на Валантен.

ЛЬОБРЕН (Шарл), роден в Париж през 1619 г. Талантът му тъкмо се бил развил, когато оберинтендантът Фуке, един от най-щедрите и най-нещастни хора, живели някога, му осигурил пенсия от двайсет и четири хиляди ливри наши днешни пари. За отбелязване е, че неговата картина „Семейството на Дарий“ която е във Версай, не бледнее край цветовете на намиращата се до нея картина на Паоло Веронезе, а я надминава доста, що се отнася до рисунъка, композицията, достойнството и точността в одеждите. Щампованите копия на „Битките на Александър“ се търсят дори повече от „Битките на Константин“ от Рафаело и от Жюл Ромен. Умрял през 1690 г.

МИНЯР (Пиер), роден в Троа, в Шампан, през 1610 г., известно време бил съперник на Льобрен; за потомците няма такъв съперник. Умрял през 1695 г.

ЖЬОЛЕ (Клод), наричан Клод ЛОРЕН. Баща му искал да го направи помощник-сладкар и дори не подозирал, че един ден неговият син ще рисува картини в качеството си на един от признатите първи пейзажисти на Европа. Умрял в Рим през 1678 г.

КАЗ. От него са останали картини, чиято цена расте. Във Франция твърде късно се сещат за добрите творци. Посредствените им работи пречат твърде силно на шедьоврите им. Напротив, италианците подминават своите посредствени неща, поощрявайки отличните. Всяка нация има свои начини да се налага. Французите дават възможност на всички нации да бъдат над тях.

ПАРОСЕЛ (Жозеф), роден през 1648 г., добър художник, надминат от своя син. Умрял през 1704 г.

ЖУВНЕ (Жан), роден в Руан през 1644 г., ученик на Льобрен, по-слаб от учителя си, макар и добър художник. Обагря почти всички предмети в жълтеникав оттенък. Виждал ги с този цвят по рождение. Дясната му ръка се парализирала, упражнявал се да рисува с лявата — разполагаме с големи негови композиции, изпълнени по този начин. Умрял през 1717 г.

САНТЕР (Жан Батист). От него остават възхитителни кавалетни платна, с реалистичен и нежен колорит. Неговата картина „Адам и Ева“ е една от най-красивите в Европа. „Света Тереза“ във версайския параклис е шедьовър на изяществото; единственият упрек към него бил, че е прекалено сладникав за религиозна живопис.

ЛАФОС се е отличил с подобни заслуги.

БУЛОН (Бон), отличен художник; доказателството е, че картините му се продават много скъпо.

БУЛОН (Луи). Неговите картини, нелишени от достойнства, не се търсят тъй, както работите на брат му.

РАХ неравен в творчеството; когато успява, е на равнището на Рембранд.

РИГО, роден в Перпинян през 1663 г. Макар да има репутация само като портретист, голямата картина, на която изобразява как кардинал Дьо Буйон оповестява началото на църковната година, е равностойна на най-красивите работи на Рубенс. Умрял през 1743 г.

ДЬО ТРОА работи в стила на Риго. Синът му ни е дал картини на историческа тематика, които заслужават уважение.

ВАТО е за изящното почти това, което е бил Тенирс за гротескното. Има много негови възпитаници, чиито картини се търсят.

ЛЬОМОАН, роден в Париж през 1688 г., може би надскача всички тези художници с композицията си в „Херакловата зала“ във Версай. Апотеозът на Херакъл бил ласкателство спрямо кардинал Еркюл дьо Фльори, който нямал нищо общо с баснословния Херакъл. Би било по-подходящо за салон на френски крал да бъде представен апотеоз на Анри IV. Льомоан толкова страдал от завистта на събратята си и така тежко приел недостатъчното според него възнаграждение на кардинала, че се самоубил от мъка през 1737 г.

Някои великолепно рисували животни, например Депорт и Удри; други преуспели в миниатюрите; мнозина — като портретисти. Някои, сред които известният Ван Лоо, впоследствие се отличават и в големите жанрове, и можем да смятаме, че това изкуство няма да загине.

Скулптори, архитекти, гравьори и пр.

Скулптурата е била доведена до съвършенство при Луи XIV и съхранява силата си при Луи XV.

САРАЗЕН (Жак), роден през 1598 г., осъществява шедьоври в Рим за папа Климент VIII. Работи и в Париж със същия успех. Умрял през 1660 г.

ПЮЖЕ (Пиер), роден през 1623 г., архитект, скулптор и художник; известен от множество шедьоври, които се виждат в Марсилия и във Версай. Умрял през 1695 г.

ЛЬОГРО и ТЕОДОН украсяват Италия с творбите си. Всеки поотделно осъществил в Рим по един образец, спечелил конкурс измежду всички други, като и двата се смятат за шедьоври. Льогро умрял в Рим през 1719 г.

ЖИРАРДОН (Франсра), роден през 1617 г., достигнал до антични висоти с „Къпещ се Аполон“ и с гробницата на кардинал Дьо Ришельо. Умрял през 1715 г.

КОАЗВОКС и КУСТУ и много други се отличават силно и въпреки това биват надминати от неколцина наши съвременни скулптори. ШОВО, НАНТЬОЙ, МЕЛАН, ОДРАН, ЕДЕЛИНК, ЛЬОКЛЕР, хора като ДРЬОВЕ, ПОАЙИ, ПИКАР, ДЮШАНЖ, последвани от още по-умели творци, бележат успехи в гравьорството, техните щампи красят из Европа кабинетите на онези, които не могат да си позволят картини.

Обикновени златари като БАЛЕН и ЖЕРМЕН заслужават да бъдат поставени сред най-известните творци с красотата на рисунъка и изяществото на изпълнението на своите произведения.

Не е толкова лесно за гений с добър вкус към архитектурата да изяви своя талант, както е за други творци. Големи паметници се издигат само когато владетелите ги поръчат. Немалко добри архитекти са пропилели своите таланти.

МАНСАР (Франсоа) се изявява като един от най-добрите архитекти в Европа. Замъкът, или по-скоро дворецът Мезон в близост до Сен Жермен представлява шедьовър, тъй като той получава пълната възможност да разкрие своя гений.

МАНСАР (Жюл Ардуен), неговият племенник, забогатява много при Луи XIV и става оберинтендант по строителството. Красивата постройка на „Инвалидите“ е негова. Не успява да разгърне цялостно своя талант при параклиса във Версай, тъй като теренът не е подходящ, а и трябвало да се запази постройката на малкия палат.

Порицават Париж, задето има само два фонтана, направени с добър вкус: старият на Жан Гужон и новият на Бушардон; при това те са и зле разположени. Порицават го и задето няма друг великолепен театър, освен този в Лувъра, който изобщо не се използва, като представленията биват изнасяни в зали, лишени от вкус, пропорции и украса, непрактични и като местоположение, и като конструкция; а някои провинциални градове дават на столицата пример, който тя още не е последвала.

Франция се отличава с други важни обществени съоръжения: става дума за просторните болници, за магазините, за каменните мостове, за кейовете, за огромните диги, задържащи реките в коритата им, за каналите, за шлюзовете, за пристанищата, а най-вече за военната архитектура на тъй много гранични селища, при които здравината съпътства красотата. Познати са строежите по рисунки на ПЕРО, ЛЬОВО и ДОРБЕ.

Градинарското изкуство е създадено и усъвършенствано от ЛЬОНОТР, що се отнася до приятността, и от КЕНТИНИ, що се отнася до полезността. Не вярно, че Льонотр в своята простота бил прегръщал фамилиарно краля и папата. Неговият ученик Колино ме увери, че тези историйки, предадени от толкова речници, са неверни; едва ли се нуждаем от това свидетелство, за да знаем, че един интендант по градините не целува папи и крале по двете бузи.

Гравьорството на скъпоценни камъни, сеченето на медали, букволеярството за печатниците — всичко това бива повлияно от бързия напредък на другите изкуства.

Часовникарите, които следва да възприемаме като физици на практиката, дадоха възможност да оценим техния дух в работите им.

Платовете са най-различни, дори златото вече ги краси с разум и рядък вкус, така че даден плат, който е бил носен заради разкоша, заслужава вече да се пази като паметник на индустрията.

Изобщо миналият век даде възможност на настоящия да събере в едно и да предаде на потомците като цяло всички науки, всички изкуства, доведени до най-големите висоти, докъдето са стигали човешките умения: над това работи една общност от учени с богат дух и безкрайно просветени. Огромният, безсмъртен труд сякаш надхвърля краткия човешки живот. Той бе започнат от господата Д’Аламбер и Дидро, в него се намесваха и го преследваха завист и невежество, а това е съдба на всички велики начинания. Би било желателно чужди ръце да не бяха сквернили това важно произведение с детински бръщолевения и блудкави разглаголствания, ала въпреки всичко останалата част от работата е полезна за човешкия род.

[1] Лешчински. — Б.пр. ↑

[2] Мемоарите са публикувани от господин маркиз Дьо Лагранж през 1840 г. — Б.фр.изд. ↑

[3] Слънцето познава бдящите (лат.). — Б.пр. ↑

[4] При властта на Луи XIII, през 1629 г. — Б.фр.изд. ↑

[5] Роден в Екс през 1640 г. — Б.фр.изд. (Има и други неточности в датите, съдържащи се в приложението; някои от най-драстичните бяха отстранени от преводача). — Б.пр. ↑

[6] Избягвайте астрологията, хранителка на астрономията (лат.). — Б.пр. ↑

[7] Grasse и grace се произнасят „грас“ на френски и означават съответно „тлъста“ и „милост, благословение“. — Б.пр. ↑

[8] Гомбо се ражда през 1570 г., а Шарл IX умира на 31 май 1574 г. ↑

[9] Според приложението на салическия закон единствено мъжете се допускат до важно наследство; фактически чрез него е станало невъзможно Франция да има кралица вместо крал. — Б.пр. ↑

[10] Роден в Орлеан през 1604 г., умрял през 1673 или 1674 г. — Б.фр.изд. ↑

[11] В гъста гора да довличаш дървета… (Хораций, „Сатири“, прев. Г. Батаклиев). — Б.пр. ↑

[12] Мишел дьо Кастелно Мовисиер (1517–1592), военен със заслуги и изтъкнат дипломат. — Б.пр. ↑

[13] Жените се прославиха във всяко владяно от тях изкуство (ит.). — Б.пр. ↑

[14] Не би му трябвал друг модел, тя сбираше всички красоти (ит.). — Б.пр. ↑

[15] И „Сезострис“ през 1685 г. — Б.фр.изд. ↑

[16] Най-сигурно от най-сигурните неща е съмнението (исп.). — Б.пр. ↑

[17] Навярно презираш тези жалки тоги (лат.). — Б.пр. ↑

[18] Тълпата смята за правилна вярата само в своите богове (лат.). — Б.пр. ↑

[19] Без да пропусне имената на момчетата и жените, описал позорните връзки на принцепса и всичко ново в разврата му, запечатил завещанието и го изпратил на Нерон (лат.). — Б.пр. ↑

[20] Надут (лат.). — Б.пр. ↑

[21] Най-ярко било присъствието на Касий и Брут, тъй като техните образи не се виждали (лат.). — Б.пр. ↑

[22] Волтер греши. Понти, роден през 1583 г., умира през 1670 г. — Б.фр.изд. ↑

[23] Най-сетне стоя тук на земя, където не е бил друг (лат.). — Б.пр. ↑

[24] Няма съчинение със заглавие „Мир и Енеже“. В своя „Курс по литература“ Лаарп допуска същата грешка. Двете думи, обозначаващи Рим и Женева, се намират в „Разказ за остров Борнео“, малка творба, дълго приписвана на Фонтенел по свидетелство на Бейл, която може би не е негова. — Б.фр.изд. ↑

[25] Не в Кан, а в Ирландия към 1648 г. — Б.фр.изд. ↑

[26] Кралят пожела красотата ти (лат.). — Б.пр. ↑

[27] Слава, победа, варварство, ярост (фр.). Нямото е, е единственият шанс да се получат „женски рими“ на френски. — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.